Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

У травні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва із позовом до [PERSON] , третя особа: Міністр Культури та інформаційної політики України Ткаченко О.В. про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що згідно наказу від 07.03.2018 року за №28/2-к позивач був призначений на посаду завідувача філіалом Національного музею історії України - Музею історичних коштовностей України (надалі по тексту - філіал НМІУ-МІКУ), а з 17.03.2020 року на посаду генерального директора Національного музею історії призначено відповідача [PERSON] . Протягом 2018-2021 року нарікань на роботу позивача не було, але 23.03.2021 року відповідач при проведенні наради із усіма структурними підрозділами філіалу НМІУ-МІКУ без участі позивача обговорював результати діяльності позивача на посаді завідуючого філією. Під час наради на адресу позивача з боку відповідача прозвучали звинувачення про неналежне виконання ним своїх службових обов`язків, а саме про його некомпетентність і ведення деструктивної політики у комунікації між НМІУ та МІКУ. Також, було озвучено відповідачем про те, що діяльність усіх важливих відділів Філіалу НМІУ-МІКУ буде контролюватись відповідачем безпосередньо і керівники відділів філіалу будуть включені до складу щотижневих нарад. Цього ж дня 23.03.21 відповідачем було надіслано на адресу Міністерства культури та інформаційної політики України звіт генерального директора НМІУ про програму діяльності, де відповідачем було викладено звинувачення на адресу позивача в частині оцінки його роботи як завідувача філіалу без будь-яких доказів. Між тим, позивач за своєю освітою та кваліфікацією відповідає займаній посаді, проводить наради, вирішує нагальні питання. Відтак, інформація, що викладена на 7-й сторінці звіту по тексту «в останньому випадку звернено увагу на некомпетентність керівництва філіалу, деструктивну посередницьку політику у комунікації між НМІУ та МІКУ. З метою запобігання непорозумінь та розуміння об`єктивної ситуації, діяльність всіх життєво важливих відділів філіалу з 22.03.2021 року контролюється безпоседньо мною» (надалі по тексту - спірна інформація) не відповідає дійсності, порушує права позивача, оскільки ганьблять його честь і гідність, ділову репутацію як належним чином професійного працівника. Її поширенням було завдано шкоду немайновим інтересам позивача, а тому є підстави для захисту честі, гідності та ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною, її спростування. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але у поданому письмовому відзиві по справі зазначив, що висловлена у щорічному звіті від 23.03.2021 року спірна інформація про діяльність музею є суб`єктивною оцінкою відповідачем роботи структурного підрозділу, тобто є оціночним судженням і не містить посилання на конкретні факти. Висловлення думки про недостатню компетентність не є недостовірною інформацією і не порочить честь і гідність чи ділову репутацію позивача. Відповідач як керівник на зборах трудового колективу оговорював професійну діяльність позивача, а залучення до нарад керівників відділів філіалу є його правом. Між тим, зі спірного висловлювання не вбачається, що воно стосується саме позивача, а словосполучення «керівництво філіалом» охоплює значно ширше коло осіб, ніж тільки позивача. За недоведеності вини відповідача підстав для стягнення моральної шкоди чи судових витрат немає. Відтак, в задоволенні позову слід відмовити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 05 серпня 2021 року у цій цивільну справу було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження із повідомленням сторін. В судовому засіданні 06.12.2021 року було залучено відзив на позов. Ухвалою суду від 12.09.2022 року було закрито підготовче провадження у цій цивільній справі. Суд, заслухавши присутнього позивача, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з огляду на таке. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У відповідності з ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Під поняттям «ділова репутація», як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій, тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи. Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За умовами до частин 1-2 ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що згідно наказу від 07.03.2018 року за №28/2-к позивач був призначений на посаду завідувача філіалом Національного музею історії України - Музею історичних коштовностей України (надалі по тексту - філіал НМІУ-МІКУ), а з 17.03.2020 року на посаду генерального директора Національного музею історії призначено відповідача [PERSON] 23.03.2021 року відповідачем було складено та підписано на адресу Міністерства культури та інформаційної політики України звіт генерального директора НМІУ про роботу генерального директора Нацонального музею історії України згідно програми на 2020/2021 роки, де у розділі кадрова політика на 7-й сторінці звіту по тексту «Проведено перевірку ефективності діяльності так званого «методичного відділу», а також керівництва філіалу - Музею історичних коштовностей України. В останньому випадку звернено увагу на некомпетентність керівництва філіалу, деструктивну посередницьку політику у комунікації між НМІУ та МІКУ. З метою запобігання непорозумінь та розуміння об`єктивної ситуації, діяльність всіх життєво важливих відділів філіалу з 22.03.2021 року контролюється безпоседньо мною» (надалі по тексту - спірна інформація) (а.с.15). Як пояснив позивач, то саме вказану інформацію він просить визнати недостовірною та її спростувати як таку, що стосується саме його і порушує його права, є недостовірною. Відповідно до п.15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Зважаючи, що поширення саме вказаної спірної інформації підтвердив у своєму відзиві відповідач, тому стороною позивача було доведено факту поширення саме відповідачем такої інформаціїза викладених по тексту обставин. Між тим, сам характер вказаної інформації і її розширений зміст вказують на те, що вона може стосуватись широкого кола осіб, оскільки висловлювання «керівництво філіалу» по тексту спірної інформації включає як позивача (за посадою - завідувач філіалу), також і заступника завідувача філіалу, завідувачів відділу філіалу, а безпосередньо прізвище позивача у спірній інформації не згадується. Розглядаючи питання про недостовірність спірної інформації слід зазначити наступне. Так, позивач, вирвав із контексту речення спірні висловлювання, які він просить визнати недостовірною інформацією та її спростувати по тексту «…В останньому випадку звернено увагу на некомпетентність керівництва філіалу, деструктивну посередницьку політику у комунікації між НМІУ та МІКУ. З метою запобігання непорозумінь та розуміння об`єктивної ситуації, діяльність всіх життєво важливих відділів філіалу з 22.03.2021 року контролюється безпоседньо мною». Між тим, такі висловлювання не є твердженням, а їх суд вважає оціночним судженням, оскільки вони є суб`єктивним судженнями відповідача, не містять конкретних даних щодо оцінки дій саме позивача в контексті вчинення конкретних протиправних дій, порушень, некомпетентності, тощо. Як по змісту не вбачається зазначення про те, що саме позивач вчинив такі дії. Така інформація не може бути перевірена на предмет достовірності, оскільки висловлена без певної деталізації обставин. Відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб`єктивно-оцінної (суб`єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з`ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відсутність у висловлюваннях маркерів суб`єктивної модальності, оцінних слів, конструкцій та інших показників, що виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальних вставних конструкцій та прислівників, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного, і вказують на те, що висловлюване є суб`єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб`єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам. Як встановлено судом, то спірні висловлювання не містить будь якої недостовірної чи негативної інформації про позивача, яка могла би порочити його честь, гідність чи ділову репутацію, а наведена у змісті звіту про роботу інформація жодним чином не порушує його особисті немайнові права. Її мета - підведення підсумків роботи та підсумовування подальших напрямків діяльності в цілому підприємства та відокремлених підрозділів. Суд вважає вказану у скарзі інформацію оціночним судженням поведінки позивача з боку заявника-відповідачки по справі. Характер судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Вказана позиція висловлена Верховним судом у справі №591/7099/16 від 20.05.2019 року. Викладені висловлювання про оцінку роботи очолюваної позивачем філії є суб`єктивною думкою відповідача [PERSON] , а тому не є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, згідно визначеного статтею 277 ЦК України порядку. Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Європейської Конвенції з прав людини застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення від 23.09.1994 у справі Jersild v. Denmark, рішення у справі Janowski v. Poland, рішення від 25.11.1999 у справі Nilsen & Johnsen v. Norway, рішення від 29.02.2000 у справі Fuentes Bobo v. Spain, рішення від 10.08.2006 у справі Ляшко проти України). Дослідивши надані сторонами докази, заслухавши представників учасників, суд не вбачає підстав для визнання інформації такою, що порушує особисті немайнові права позивача, а отже відсутній четвертий обов`язковий елемент складу вказаного юридичного складу правопорушення з огляду на таке. Згідно з п.6 постанови ВСУ позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. В даному випадку, позивачем не доведено порушення внаслідок поширення спірної інформації його особистих немайнових прав, оскільки ним не наведено фактів виникнення реальних перешкод повно та своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права або він був позбавлений реалізувати свої права в тій чи іншій сфері його діяльності (бути призначеним на посаду, прийняти участь у конкурсі, укласти угоди, погіршились відносини з однопартійцями чи іншими особами) саме внаслідок і після поширення спірної інформації. Відтак, відсутні докази порушення відповідачем особистих немайнових прав позивача або завдання шкоди його особистим немайновим благам, а також того, що вказана інформація є негативною, адже будь-яких звинувачень, образ вона не містить, не доведено негативний вплив на репутацію чи приниження (падіння) статусу позивача перед оточуючими чи падіння його репутації. В той же час, мовні обороти висновки по тексту не вказують та не носять характер образи, приниження його честі і гідності або ж є брутальними чи непристойними. Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позивачем у відповідності до п.п.а,б п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 не доведено усього юридичного складу правопорушення оспорювані висловлювання хоч і стосуються позивача, але в контексті виловлювань відповідача не порушують особисті немайнові права позивача та не завдають шкоди відповідним особистим його немайновим благам, чи перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, відтак спростуванню в розумінні вимог ст..ст.277, 278 ЦК України не підлягає. У відповідності зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Окрім того, згідно з роз`ясненнями, що містяться в постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Проте, позивачем всупереч норм чинного законодавства, не зазначено в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, не надано доказів, які б підтверджували характер порушення його прав, доказів на підтвердження його моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків, та, окрім того, цивільно-правова відповідальність не може бути покладена на відповідачів, виходячи з відсутності ознак цивільного правопорушення з їх боку. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відтак, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача спростувати інформацію щодо позивача, оскільки підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання інформації неправомірною суд не вбачає. Згідно положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed