Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач з дня прописки у квартирі [ADDRESS] 29.07.1997 не проживав та не з`являвся, особисті речі та майно [PERSON] у квартирі відсутні, не сплачує комунальні послуги та не несе витрати по утриманню будинку, відтак, просить суд визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31.05.2019. 02.06.2015 року Ухвалою Подільського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі. 19.11.2015 року Заочним Рішенням Подільського районного суду міста Києва позов задоволений. 02.06.2015 року Ухвалою Подільського районного суду міста Києва заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду. 22.08.2016 року Ухвалою Подільського районного суду міста Києва було забезпечено позов та накладений арешт на квартиру [ADDRESS] . 21.02.2017 року до Подільського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , треті особи: Подільська районна в м. Києві державна адміністрація, Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), про визнання недійсною приватизації квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] протиправно позбавила [PERSON] права на житло, у зв`язку з чим просила суд: - визнати недійсним з дати видання та скасувати розпорядження органу приватизації №91 від 24.05.2016 року. - визнати недійсним з дати видання та скасувати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відділом з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації СТА №765421 від 24.05.2016р. на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . - зобов`язати Виконавчий орган Київської міської ради (Київську міську державну адміністрацію) виключити відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 942188480000: трикімнатної квартири [ADDRESS] , а також виключити запис про право власності №14866345, внесеним на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №29952194 від 08.06.2016р, форма власності: приватна; розмір частки: 1; власник [PERSON] , реєстраційний - мер облікової картки платника податків [NUMBER] , свідоцтво про народження, серія та номер : [NUMBER] , видане 16.02.2001р. відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського районного управління юстиції у місті Києві, країна громадянства: Україна 14.11.2017 року на підставі повторного автоматизованого розподілу судових справ справу передано на розгляд судді Супрун Г.Б. 06.11.2018 року на підставі повторного автоматизованого розподілу судових справ справу передано на розгляд судді Войтенко Т.В. 12.11.2018 року Ухвалою Подільського районного суду міста Києва відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження. 23.04.2019 року надійшов відзив на позовну заяву. 08.05.2019 року надійшла відповідь на відзив. 04.06.2019 року Ухвалою Подільського районного суду міста Києва справи № 758/5693/15-ц та 758/2656/17 об`єднані в одне провадження з єдиним унікальним номером № 758/5693/15-ц. 29.10.2019 року на підставі повторного автоматизованого розподілу судових справ справу передано на розгляд судді Гребенюку В.В. 30.10.2019 року Ухвалою Подільського районного суду міста Києва прийнято справу до розгляду, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав просив позов задовольнити, щодо позову про визнання недійсною приватизації квартири заперечив в повному обсязі. Представник [PERSON] заперечив проти задоволення позову, позов про визнання недійсною приватизації квартири підтримала, просила задовольнити з підстав у ньому наведених. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як зазначають сторони спору, у 60-х роках бабусі [PERSON] було надано квартиру [ADDRESS] , в яку вона вселилась разом із сім`єю та була зареєстрована в цій квартирі на день своєї смерті (приблизно з 1996 року). У 2010 році помер дідусь [PERSON] (т. 1, а.с. 11). Відповідно до довідки Комунального підприємства «Куренівське Подільського району міста Києва» №399 від 13.05.2015 року у квартирі [ADDRESS] прописаний [PERSON] [INFO] , онук, який мешкає на цій площі з 29.07.1997 та [PERSON] , [INFO] , онук, який мешкає на цій площі з 22.05.2001 (т. 2, а.с.8). Згідно з Довідкою КП «Куренівське Подільського району міста Києва» №124 від 27.08.2014 [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] разом з сином - [PERSON] (т. 2, а.с.9). Згідно з актами, затвердженими ЖЕД 702 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» від 21.10.2015 року, від 04.11.2015 року, від 11.11.2015 року, у вищевказаній квартирі, на момент обстеження [PERSON] не було вдома, його речі в квартирі відсутні; мешканці квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] підтверджують не проживання [PERSON] у кв. [ADDRESS] (т. 1, а.с. 59-61). У 2012 році Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.11.2012 року №729 вирішено укласти договір найму житлового приміщення з громадянином [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] , з родиною з 2 осіб (він, брат 2000 р.н.) займає 3-кімнатну квартиру, ж/площею 40,50 кв.м., у зв`язку зі смертю бабусі - [PERSON] (т. 2, а.с. 108). 11.12.2012 Комунальне підприємство «Куренівське» уклало з [PERSON] . Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій б/н від 11.12.2012 року та Договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення б/н від 11.12.2012 року (т. 2, а.с. 109 - 112). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] оплачувались послуги водопостачання та водовідведення що підтверджується фіскальними чеками на оплату від 17.07.2015, від 30.04.2015, від 14.11.2014 та від 07.06.2013 (т. 2, а.с. 112 - 115). За змістом Акту б/н від 23.05.2016 складеного в м. Чернівці, [PERSON] проживав з лютого 2015 року по серпень 2015 за адресою [ADDRESS] у свого дідуся [PERSON] (т. 2, а.с. 116). Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №80493676 від 16.02.2017 власником квартири [ADDRESS] з 02.06.2016 є [PERSON] (т.1, а.с. 28-29). Щодо позову [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 71 Житлового Кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно із ст. 72 Житлового Кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005р.). Таким чином особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] в квартирі фактично не проживає, однак, зареєстрований в ній, а переконливих доказів не проживання в квартирі без поважних причин, [PERSON] суду надано не було. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Дана позиція узгоджується з рішенням Верховного Суду по справі № 754/613/18- ц від 15.01.2020р. та справі № 209/2642/18 від 09.12.2020. та справа № 686/26093/19-й від 10.03.2021р. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги суть пред`явлених позовних вимог, суд дійшов висновку про те що позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягає за недоведеністю цих вимог. Щодо позову [PERSON] до [PERSON] в інтересах [PERSON] , треті особи: Подільська районна в м. Києві державна адміністрація, Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), про визнання недійсною приватизації квартири, судом дійшов висновку про наступне. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" є визнання приватизації недійсною. Згідно з пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (далі-Положення), передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. За змістом пунктів 20, 21 зазначеного Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці зазначаються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Отже, права фізичної особи на приватизацію житлового приміщення залежать від наявності чи відсутності у цієї особи права на проживання у об`єкті приватизації та чи було таке приміщення постійним місцем проживання особи. Під час розгляду даної справи [PERSON] не надав достовірних та належних доказів в підтвердження своїх доводів, що [PERSON] не проживала у спірній квартирі і приватизація спірної квартири проведена всупереч вимог чинного законодавства, без отримання передбаченої законом письмової згоди. Наведених доказів також не здобуто судом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи [PERSON] не доведено достатніми доказами наявність підстав для визнання недійсною приватизації квартири, а тому, в задоволенні його позову, слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на обох позивачів у зв`язку з відмовою у задоволенні обох позовів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed