Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

В жовтні 2020 року позивач звернулась до Святошинського районного суду м. Києва із позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів кошти у сумі 46253440,00 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.10.2020 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення коштів за договором - передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. Позов мотивований тим, що позивач є спадкоємцем за законом за померлим [INFO] [PERSON] (батько позивача) з часткою у спадщині, що відповідає 1/5. Відповідачі є подружжям. Після прийняття спадщини у квітні 2020 позивач випадково дізналася, що між її покійним батьком - [PERSON] - та [PERSON] (відповідач-1) було укладено попередній договір купівлі-продажу від 01.10.13, за умовами якого [PERSON] , за згодою свого чоловіка - [PERSON] (відповідач-2), про яку зазначено в п. 5.3. попереднього договору, взяла на себе обов`язок укласти зі [PERSON] договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Компанії «Форкис БГ ЕООД», зареєстрованої згідно законодавства Республіки Болгарія, за яким передати йому у власність частку в зазначеній Компанії, яка відповідає 100% статутного капіталу. Основний договір укладено не було, строк для його укладення сплив. Пунктом 4.2. попереднього договору передбачено, що у випадку невиконання Стороною-1 ( [PERSON] ) своїх зобов`язань згідно цього договору, грошове забезпечення в розмірі 4 000,00 грн. підлягає поверненню нею у повному обсязі, при цьому, вона також виплачує додатково Стороні-2 ( [PERSON] ) суму у розмірі 76563347,00 грн., що є еквівалентом 7000000,00 євро за курсом НБУ на дату підписання попереднього договору. Позивач вважає, що як спадкоємець та правонаступник померлого [PERSON] з часткою 1/5 у всій спадщині, має право на отримання 1/5 передбачених попереднім договором суми забезпечення та компенсації збитків за неукладення основного договору купівлі-продажу. Враховуючи те, що сторони попереднього договору встановили еквівалент суми, що підлягає сплаті, в іноземній валюті - євро, позивач вважає, що виплата має відбуватися, виходячи з цього еквіваленту. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.01.2021 відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення коштів за договором та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.04.2021 підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. 26.04.2021 до суду надійшов відзив на позов, який суд визнав за можливе прийняти до розгляду, незважаючи на пропуск відповідачем-1 встановленого судом строку на його подачу. При цьому, суд враховує наведене у відзиві обґрунтування причин пропуску строку. У відзиві відповідач-1 не визнає позовні вимоги повністю. Визнає факт укладення попереднього договору, факт його дійсності, факт його невиконання, факт встановлення попереднім договором правових наслідків його невиконання у вигляді сплати компенсації, але посилається на те, що зобов`язання [PERSON] щодо укладення основного договору, передбачене попереднім договором, припинилося. Вважає, що строки стягнення передбаченої п. 4.2. попереднього договору компенсації спливли. Також стверджує, що передбачена п. 4.2. попереднього договору компенсація є неустойкою, право вимоги якої не переходить до спадкоємців. 13.05.2021 судом отримано відповідь на відзив, в якій висловлено заперечення позивача щодо доводів, викладених у відзиві, зокрема, зазначено, що передбачена п. 4.2. попереднього договору компенсація не є неустойкою, а зобов`язання [PERSON] за попереднім договором припинилися лише в частині укладення основного договору, в той же час, решта зобов`язань, включаючи передбачені п. 4.2. попереднього договору, не припинилися, оскільки вони саме передбачають узгоджені сторонами правові наслідки неукладення основного договору. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначив, що позивач претендує чітко на 1/5 частку. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що основний договір сторонами не підписаний. Суд, заслухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. До способів захисту цивільних прав та інтересів згідно п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України відноситься, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Судом встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем за законом за померлим [INFO] [PERSON] з часткою у спадщині, що відповідає 1/5 та підтверджується доданою до позовної заяви копією Свідоцтва про право на спадщину, виданого 27.04.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук О.М. Також судом встановлено, що між покійним батьком позивачки - [PERSON] - та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу від 21.10.13, за умовами якого [PERSON] взяла на себе обов`язок укласти зі [PERSON] договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Компанії «Форкис БГ ЕООД», зареєстрованої згідно законодавства Республіки Болгарія, за яким передати йому у власність частку в зазначеній Компанії, яка відповідає 100% статутного капіталу, за визначеною попереднім договором ціною. Згідно п. 5.1. Попереднього договору, він є укладеним з моменту підписання та нотаріального посвідчення та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тиминюк М.В. 21.10.2013. В пункті 5.3. попереднього договору міститься твердження [PERSON] про те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), а частка належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] надана згода на укладення цього попереднього договору та на продаж частки. Згода надана в заяві, посвідченій приватним нотаріусом Тиминюк М.В. 21.10.2013 за реєстровим номером 3037. Згідно п. 1.1. попереднього договору основний договір купівлі-продажу частки мав бути укладений до 10.10.2015. Цей договір укладено не було, що визнають відповідачі у відзиві. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною 2 ст. 635 ЦК України передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору, зокрема, встановлено обов`язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Пунктом 4.2. попереднього договору передбачено, що у випадку невиконання Стороною-1 ( [PERSON] ) своїх зобов`язань згідно цього договору, грошове забезпечення в розмірі 4000,00 грн. підлягає поверненню Стороною-1 у повному обсязі, при цьому, Сторона-1 також виплачує додатково Стороні-2 суму у розмірі 76563347,00 грн., що є еквівалентом 7000000,00 євро за курсом НБУ на дату підписання попереднього договору. Відповідачами не надано суду доказів на підтвердження того, що [PERSON] до своєї смерті відмовився від права вимоги цієї суми або між сторонами попереднього договору було укладено угоду про його розірвання. Тому суд не приймає до уваги доводи відповідачів про те, що передбачені п. 4.2. попереднього договору зобов`язання припинилися. Викладені у відзиві на позов доводи про те, що зобов`язання, передбачені п. 4.2. попереднього договору, припинилися внаслідок спливу позовної давності, суд оцінює критично. Позовна давність застосовується виключно судом, який визначає дату початку її перебігу в кожному конкретному випадку та, відповідно, дату, коли позовна давність вважається такою, що спливла. Частиною 1 статті 267 ЦК України передбачено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності, тобто законодавець встановив, що сплив позовної давності не має наслідком автоматичне припинення зобов`язання, а може бути лише підставою для відмови у задоволенні позову за наявності відповідної заяви відповідача та за відсутності підстав для поновлення позовної давності, які визначає виключно суд. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідачами не надано доказів на підтвердження того, що позивач знала про порушення її права до вступу в права спадкоємця 27.04.2020. До того ж відповідачами не подано заяву про застосування позовної давності, в той же час, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, підставою для відмови у позові є сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Заяву про застосування позовної давності не подано відповідачами, не містить її й відзив на позов. Посилання на сплив позовної давності у відзиві на позов містяться лише в якості обґрунтування позиції, що зобов`язання [PERSON] , передбачені попереднім договором, припинилися, але відповідачами не висунуто вимогу до суду про застосування позовної давності. Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, мають бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Тобто у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання. Водночас, відповідно до положень частини третьої ст. 635 ЦК України припиняються зобов`язання сторін укласти основний договір, що унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення у набувача права власності на майно. Проте припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії. За змістом ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 3 ст. 635 ЦК України, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Тому суд погоджується з позицією відповідачів, що зобов`язання [PERSON] щодо укладення основного договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Компанії «Форкис БГ ЕООД», зареєстрованої згідно законодавства Республіки Болгарія, яка відповідає 100% статутного капіталу, припинилося. Але, частиною 2 статті 635 ЦК України встановлено правові наслідки у разі ухилення сторони від виконання обов`язку, передбаченого попереднім договором, у вигляді обов`язку відшкодувати другій стороні завдані цим збитки. Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Тобто законом передбачено можливість як зменшення, так і збільшення договором розміру збитків, які підлягають відшкодуванню. Попереднім договором в п. 4.2. сторони погодили, що у випадку невиконання Стороною-1 ( [PERSON] ) своїх зобов`язань згідно цього договору, грошове забезпечення в розмірі 4000,00 грн. підлягає поверненню Стороною-1 у повному обсязі, при цьому, Сторона-1 також виплачує додатково Стороні-2 суму у розмірі 76563347,00 грн., що є еквівалентом 7000000,00 євро за курсом НБУ на дату підписання попереднього договору. Зазначена сума 76563347,00 грн., що є еквівалентом 7000000,00 євро за курсом НБУ на дату підписання попереднього договору, розцінюється судом саме як збитки [PERSON] внаслідок невиконання [PERSON] своїх обов`язків за попереднім договором. При цьому, суд враховує, що відшкодування цієї суми було покладено лише на одну сторону попереднього договору, яка з цим погодилася, з чого можна зробити висновок, що в разі, якщо [PERSON] не отримає у власність на підставі договору купівлі-продажу частку в статутному капіталі Компанії «Форкис БГ ЕООД», яка відповідає 100% статутного капіталу, він отримає збитки у розмірі, еквівалентному 7000000,00 євро і особою, винною у заподіянні цих збитків, є саме [PERSON] , яка зобов`язана їх безумовно відшкодувати. Суд критично оцінює доводи відповідачів про те, що передбачена п. 4.2. попереднього договору суму є неустойкою, оскільки згідно ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Передбачена п. 4.2. попереднього договору сума не обчислена у відсотках і є неспіврозмірною з вартістю частки, визначеної попереднім договором. Відповідачами не спростовано доводи позивача про те, що, укладаючи попередній договір саме на таких умовах та передбачаючи таку значну суму відшкодування у разі неукладення основного договору, сторони приховували тим самим свої дійсні наміри щодо частки та мали на увазі, що частка фактично є власністю [PERSON] , а [PERSON] є її тимчасовим номінальним власником і має її повернути [PERSON] , а в разі неповернення зобов`язана компенсувати реальну вартість Компанії «Форкис БГ ЕООД» та неотримані [PERSON] доходи, які сторони сумарно оцінили у еквівалент 7000000,00 євро. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч. 2 цієї статті боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ч. 2 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1230 ЦК України, до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов`язаннях. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва. Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тому суд погоджується з позицією позивача, що він, як спадкоємець та правонаступник померлого [PERSON] з часткою 1/5 у всій спадщині, має право на отримання 1/5 передбаченої попереднім договором компенсації збитків за неукладення основного договору купівлі-продажу. Зазначене право виникло у позивача лише після отримання Свідоцтва про спадщину, тобто 27.04.2020. Пунктом 4.2. попереднього договору передбачено обов`язок [PERSON] повернути грошове забезпечення в розмірі 4000,00 грн. та виплатити додаткову суму у розмірі, що є еквівалентом 7000000,00 євро за курсом НБУ. При визначенні суми, що підлягає відшкодуванню, суд враховує обов`язкові правові позиції, Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, які полягають в тому, що статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству». Оскільки сторонами попереднього договору визначено валютний еквівалент суми відшкодування, воно має відбуватися в національній валюті України за офіційним курсом НБУ гривні до євро. Таким чином, суд погоджується з розрахунком позовних вимог, наведених у позовній заяві, згідно якого позивач, як спадкоємець із часткою 1/5 у спадщині, має право на відшкодування 1/5 від передбачених п. 4.2. попереднього договору сум: 800,00 грн. (1/5 від 4000,00 грн.), на які позивач має право в силу загального припису ст. 1218 ЦК України; еквівалент 1400000,00 євро (1/5 від 7000000,00 євро) за курсом НБУ, що станом на день подачі позову (1 євро = 33,0376грн.) складає 46 252640,00 грн., а всього - 800,00 + 46252640,00 = 46253440,00 грн. Щодо солідарного стягнення з обох відповідачів суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Частиною 1 ст. 543 ЦК України встановлено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Станом на дату укладення попереднього договору відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі, про що зазначено у п. 5.3. попереднього договору, а частка, яка мала бути продана за основним договором [PERSON] , перебувала у спільній сумісній власності подружжя. [PERSON] дав письмову, нотаріально засвідчену згоду на укладення попереднього договору та на відчуження частки. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] , як співвласники частки, що мала бути відчужена та особи, що взяли на себе зобов`язання за попереднім договором, є солідарними божниками за попереднім договором, відтак, несуть солідарно визначені ним обов`язки. Позивачем при подачі позову сплачено судовий збір у розмірі 10510,00 грн., який підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках, як наслідок задоволення позову.

Outcome: approved