Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України», в якому, просить скасувати рішення відповідача від 04 листопада 2020 року про розірвання трудового договору з виконувачем обов`язків директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21 грудня 2021 року йому стало відомо про рішення пленуму Центральної ради Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України» від 04 листопада 2020 року, в якому була висунута вимога до Міністерства інфраструктури України про розірвання трудового договору з ним, як виконувачем обов`язків директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з причин системних порушень на підприємстві вимог трудового законодавства України та положень Колективного договору Украерорух, на підставі статті 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Позивач вважає таке рішення незаконним, оскільки відповідач не узгоджував прийняття оскаржуваного рішення з іншими представниками трудового колективу, які є підписантами колективного договору та галузевої угоди, що є порушенням пункту 2.6 галузевої угоди. Крім того, зазначає, що доводи відповідача про те, що рішеннями судів про поновлення працівників підприємства на роботі, стягнення середнього заробітку тощо, підтверджується факт порушення ним норм КЗпП України є необгрунтованими та такими що не відповідають дійсності, оскільки стороною в даних справах є підприємство, а не він, і даними рішеннями судів не встановлюються факти порушення ним норм трудового законодавства України. До того ж, всі рішення судів, на які посилався відповідач на період прийняття рішення не існували, а тому не мав права на них посилатися. Також позивач зазначає, що він перебуває на посаді виконувача обов`язків директора Державного підприємтсва, а не директора, тому його офіційний і формальний статус перешкоджає виконанню самої процедури винесення рішення профспілки з вимогою про розірвання трудового договору на підставі статті 33 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності". У зв`язку з викладеним, вважає, що його вина в порушенні вимог законодавства України жодним належним доказом не підтверджується, не доведено причинно-наслідкового зв`язку між його діями та наслідками, які настали, тому звернувся до суду з указаним позовом за захистом своїх порушених прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 січня 2022 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18 січня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 20 липня 2022 року, засобами поштового зв`язку, надійшли до суду письмові пояснення третьої особи - Державного підприємства обслуговування повітряного руху України в інтересах якого діє [PERSON] , в яких він не заперечує проти задоволення позову, підтримуючи позицію позивача та посилаючись на анологічні підстави, що і позивач у позовній заяві, обгрунтовуючи необхідність задоволення позову. 15 серпня 2022 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи - Міністерства інфраструктури України, в інтересах якого діє [PERSON] , в яких остання не заперчує проти задоволення позову, посилаючись на те, що вимоги заявлені [PERSON] є обгрунтованими, оскільки прийняття оскаржуваного рішення відповідачем від 04 листопада 2020 року не узгоджувалось шляхом попередніх переговорів та консультацій із сторонами-підписантами галузевої уголи, зокрема і Мінінфрастуктури, а прийнято в односторонньому порядку, чим порушено домовленості та зобов`язання, встановлені як колективним договором так і галузевою угодою обов`язкові для сторін, у зв`язку з чим, таке рішення є неправомірним. Крім того, датою винесення рішення є 04 листопада 2020 року, позивач дізнався про нього лише 21 грудня 2021 року, тобто після спливу більше року його було реалізовано. Також зазначає, що в оскаржуваному рішенні, як на підтвердження порушень [PERSON] трудового законодавства, здійснено посилання на низку судових справ, стороною яких він не був, тобто вони не можуть бути підтвердженням порушень законодавства про працю, про колективні договори і угоди тощо, позивачем. З огляду на викладене, просить позов задовольнити в повному обсязі. 31 серпня 2022 року, засобами поштового зв`язку, до суду надійшов відзив відповідача, в інтересах якого діє [PERSON] , який заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийнято 04 листопада 2021 року, а в самому рішенні допущено технічну помилку та проставлено 2020 рік замість 2021, що підтвержується протоколом зборів Всеукраїнської профспілки "Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України" від 04 листопада 2021 року, згідно з яким з`їзд пленуму відбувся саме 04 листопада 2021 року. В супровідних листах, надісланих позивачу та Державному підприємству також зазначено про рішення від 04 листопада 2021 року, тому посилання позивача на відсутність права у відповідача посилатися в оскаржуваному рішенні на рішення судів від 2021 року є помилковим. Крім того, посилання позивача, що його вини не встановлено рішеннями судів є безпідставним, оскільки відповідно до Статуту Украероруху, директор несе повну відповідальність за стан і діяльність підприємтсва. Також, помилковим є посилання позивача на те, що відповідач мав узгоджувати своє рішення з іншими представниками трудового колективу, які є підписантами Колективного договору та Галузевої угоди, оскільки право звертатись із вимогою до Міністерства інфраструктури України передбачене статтею 45 КЗпПП України, а оскаржуване рішення містить посилання на числені порушення адміністрацією Украероруху законодавства України та колективного договору, незаконні звільнення працівників, невиплати матеріальної допомоги при звільненні, тому з метою недопущення здійснення зазначених порушень в подальшому, захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілок, було прийнято оскаржуване рішення. До того ж, пункт 2.6. Галузевої угоди не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки ним визначено, що сторони зобов`язуються не приймати в односторонньому порядку рішень з питань, що стосуються трудових і соціально-економічних прав та інтересів працівників, без попереднього узгодження таких рішень шляхом переговорів і консультацій, тобто ним не регулюється порядок звільнення з посади будь-яких працівників підприємства, у тому числі й безпосереднього керівника. Крім того, в чинному законодавстві не міститься визначення особливостей розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства, установи, організації, прийнятого на посаду виконувача обов`язків до заміщення вакантної посади директора в результаті проведення конкурсного відбору, тому розірвання трудового договору відбувається в загальному порядку, та така особа не звільняється від відповідальності за порушення трудового законодавства, законодавства про професійні спілки та колективні угоди. Звертає увагу, що професійна спілка не приймає рішення про розірвання трудового договору з керівником, а лише приймає рішення про направлення відповідної вимоги власнику або уповноваженому ним органу, відтак реалізує свої права передбачені законодавством щодо захисту трудових прав працівників. Враховуючи викладене, вважає, що позовна заява є необґрунтованою та у її задоволенні слід відмовити. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позові, та просили його задовольнити. Крім того, зазначили, що позивача призначено на посаду директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на умовах контракту з 17 серпня 2022 року на підставі заяви [PERSON] та розпорядження КМУ від 12 липня 2022 року № 594-р «Про погодження кандидатури [PERSON] на посаду директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України». Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, з огляду на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву. Представники третіх осіб в судовому засіданні не заперечували проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені в письмових поясненнях, наданих до суду. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача, представників третіх осіб, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд установив, що позивач з 15 жовтня 2019 року був призначений виконувачем обов`язків директора Державного підприємтсва обслуговування повітряного руху України на період до прийняття відповідного рішення Уповноваженим органом управління з посадовим окладом згідно штатного розпису для керівника цього підприємства, що підтверджується Наказом Міністерства інфраструктури України від 10 жовтня 2019 року № 10-0с та Наказом в.о. директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 15 жовтня 2019 року № 1081/0. 04 листопада 2021 року відбулося засідання Пленуму Центральної ради Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України», на якому прийнято рішення направити вимогу Міністерству інфраструктури України про розірвання трудового договору (контракту) з виконувачем обов`язків директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України [PERSON] . На обґрунтування вимог розірвання трудового договору з позивачем відповідач в оскаржуваному рішенні вказує на такі порушення: 1) порушення статей 40, 41, 42, 42-1, 49-2, 49-4 КЗпП України при незаконному звільненні працівників підприємства, що підтверджується рішеннями судів; 2) порушення статей 148-149 КЗпП Ураїни при незаконному застосуванні дисциплінарного стягнення у вигляді догани; 3) порушення частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» при звільненні членів виборних органів Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України»; 4) порушення пункту 6.25.2 колективного договору Украероруху шодо ненадання матеріальної допомоги у випадку звільнення працівника за власних бажанням у зв`язку з виходом на пенсію; 5) порушення пункту 7.2. Додатку 9 «Положення про порядок визначення і виплати винагороди за вислугу років у системі цивільної авіації України працівникам Державного підприємства обслуговування повітряного руху України» колективного договору Украероруху щодо відсутності погодження позбавлення винагороди за вислугу років; 6) порушення пункту 2.3.2 Додатку 19 «Програма соціального захисту» колективного договору Украероруху щодо невиплати матеріальної допомоги при скороченні працівників. Правове становище професійних спілок, їх статус та повноваження регулюються КЗпП України, Законами України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», «Про колективні договори і угоди», «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» та іншими нормативно-правовими актами. Працівники мають право, зокрема, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку. Первинні профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси. Первинні профспілкові організації здійснюють свої повноваження через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не утворюються, - через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів професійної спілки, який діє в межах прав, наданих Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статутом професійної спілки (стаття 2, частини перша, друга статті 246 КЗпП України). Права професійних спілок, їх об`єднань визначаються Конституцією України, Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами (стаття 244 КЗпП України). Згідно зі статтею 45 КЗпП України на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації, якщо він порушує законодавство про працю, про колективні договори і угоди, Закон України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності". Якщо власник або уповноважений ним орган, або керівник, стосовно якого пред`явлено вимогу про розірвання трудового договору, не згоден з цією вимогою, він може оскаржити рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) до суду у двотижневий строк з дня отримання рішення. У цьому разі виконання вимоги про розірвання трудового договору зупиняється до винесення судом рішення. У разі, коли рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) не виконано і не оскаржено у зазначений строк, виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) у цей же строк може оскаржити до суду діяльність або бездіяльність посадових осіб, органів, до компетенції яких належить розірвання трудового договору з керівником підприємства, установи, організації. Перелік повноважень виборного органу первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації передбачений статтею 247 КЗпП України, згідно з пунктом 9 якої виборний орган первинної профспілкової організації приймає рішення про вимогу до власника або уповноваженого ним органу розірвати трудовий договір (контракт) з керівником підприємства, установи, організації, якщо він порушує Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», законодавство про працю, не виконує зобов`язань за колективним договором, допускає інші порушення законодавства про колективні договори. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілкові органи мають право вимагати розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства, установи або організації, якщо він порушує цей Закон, законодавство про працю, про колективні договори та угоди. При розгляді справ, пов`язаних з вимогами профспілкового чи іншого, уповноваженого на представництво трудовим колективом органу, про розірвання трудового договору (контракту) з керівником або усунення його із займаної посади, слід виходити з того, що згідно зі статтею 45 КЗпП України така вимога може бути заявлена профспілковим чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, який за дорученням трудового колективу підписав колективний договір (пункт 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. З матеріалів справи встановлено, що між Адміністрацією підприємства Украерорух та трудовим колективом укладено колективний договір на 2015-2020 року, підписантами якого від імені трудового колективу виступали Всеукраїнська профспілка «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України», Всеукраїнська профспілка «Федерації профспілок авіаційних диспетчерів України» та Профспілковий комітет авіапрацівників РСП «Київцентраєро». Крім того, між Міністерством інфраструктури України, Федерацією роботодавців транспорту України та профспілками працівників цивільної авіації України укладена галузева угода на 2018-2020 роки, зокрема, одним з її підписантів з боку профспілок є Всеукраїнська профспілка «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України». Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач, відповідно до статті 45 КЗпП України, має право пред`являти вимогу про розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства у випадках передбачених законодавством. Крім того, позивач вважає, що у відповідача відсутні повноваження на прийняття оспорюваного рішення щодо направлення вимоги про розірвання трудового договору з виконувачем обов`язків директора, оскільки розділом 1 колективного договору визначено, що інтереси трудового колективу представляє спільний представницький орган профспілок Підприємства, а пунктом 2.6. Галузевої угоди встановлено, що сторони зобов`язуються не приймати в односторонньому порядку рішень з питань, що стосуються трудових і соціально-економічних прав та інтересів працівників, без попереднього узгодження таких рішень шляхом переговорів і консультацій, тобто оскаржуване рішення повинно було прийматися спільним колективним органом профспілок з попереднім узгодженням таких рішень шляхом переговорів і консультацій, а не відповідачем одноособово. Однак, суд не може погодитися з такими твердженнями, оскільки на підприємстві діють декілька профспілок, які є рівними перед законом і мають рівні права щодо здійснення представництва та захисту прав і інтересів членів профспілки. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 213/4925/19-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 201/1426/20-ц. Крім того, преамбулою Закону України «Про колективні договори і колективні угоди» визначено, що цей Закон визначає засади колективно-договірного регулювання трудових і соціально-економічних відносин працівників і роботодавців, їх представників. Відповідно до статті 3 Закону України «Про колективні договори і колективні угоди» колективний договір укладається між роботодавцем з однієї сторони і одним або кількома профспілковими органами, а у разі відсутності таких органів - представниками працівників, обраними і уповноваженими трудовим колективом з іншої сторони. Сторонами колективних угод є сторони соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог. Зі змісту, підписаних колективного договору та галузевої угоди вбачається, що галузева угода укладена з метою посилення соціального захисту працівників, сприяння підвищенню ефективності роботи підприємства, реалізації на цій основі професійних, трудових і соціально-економічних гарантій найманих працівників (пункт 2.1. угоди), а колективний договір встановлює для працівників Підприємства трудові та соціальні гарантії, належні умови праці та порядок регулювання взаємних зобов`язань між сторонами (пункт 1.5. Договору). Беручи до уваги викладене, норми колективного договору та галузевої угоди не регулюють порядок звільнення з посади будь-яких працівників підприємства, у тому числі й безпосереднього керівника, а врегульовують відносини між працівниками та роботодавцем, зокрема визначають трудові та соціальні гарантії працівників (режим праці та відпочинку, охорона праці, соціальні гарантії, пільги та компенсації, оплата праці, житлово-побутові гарантії), тому вони не можуть бути застосованими при вирішені даного спору. Також, посилання позивача на постанову Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 266/4331/17, є безпідставним, оскільки висновки викладені в ній не релевантні спірним правовідносинам, які виникли в межах справи, яка розглядається, тому що стосується правовідносин, які виникли в результаті пред`явлення вимоги про розірвання трудового договору з виконувачем обов`язків директора виборним органом первинної профспілкової організації, який не є підписантом колективного договору. Крім того, суд зазначає, що рішення Пленуму Центральної ради Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України», вимагати від Міністерства інфраструктури України, розірвання трудового договору (контракту) з виконувачем обов`язків директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України [PERSON] , містить посилання на низку судових рішень, в яких встановлені порушення вимог трудового законодавства Державним підприємством обслуговування повітряного руху України при звільненні працівників та які були залишені без змін постановами судів апеляційної та касаційної інстанції, тобто є такими, що набрали законної сили (рішення у справах з унікальними номерами: 359/3506/20, 359/1236/19, 359/490/20, 359/3839/20, 359/4426/21, 753/350/20). З огляду на викладене, посилання позивача на те, що наявність серед судових рішень, на які посилався відповідач в оскаржуваному рішенні, таких що не набрали законної сили та рішень, які скасовані судами вищої інстанції, не свідчать про порушення ним трудового законодавства чи колективного договору, є необгрунтованими, оскільки встановлено, що серед цих рішень також є ті, що набрали законної сили та відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України є обставинами, які не потребують доказування. Таким чином, наявність хоча б одного судового рішення, що набрало законної сили, яким встановлено факт порушення трудового законодавства при звільненні працівника, свідчить про доведеність такого порушення з боку роботодавця, а отже наявність права у профспілки, передбаченого статтею 45 КЗпП України, звернутися з вимогою про розірвання трудодовго договору з керівником. Також, позивач вважає, що стороною у справах, по яким було винесено рішення є підприємство, а не в.о. директора підприємства Ярмак А. М., і даними рішеннями судів не встановляються факти порушення саме позивачем. Крім того, звертає увагу суду, що він перебуває на посаді виконувача обов`язків директора Державного підприємтсва, а не директора, та такий статус перешкоджає можливості винесення рішення профспілки в порядку статті 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Однак, суд не може погодитися з таким твердженням, з оглядну на наступне. Відповідно до дефініції терміну виконувач обов`язків (в. о.) - це людина, яка очолює певну установу доти, поки не буде обрано повноцінного керівника цієї установи. Водночас, питання про призначення того чи іншого працівника виконувачем обов`язків за певними посадами для загального кола працівників законодавством України не врегульовано. У частині, що не суперечить законодавству, в Україні продовжує діяти роз`яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня 1965 року № 30/39 «Про порядок оплати тимчасового замісництва». У роз`ясненні зазначається, що тимчасовим заміщенням вважається виконання службових обов`язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю та пов`язане з розпорядчими функціями. Поняття заміщення застосовується тільки до виконання обов`язків керівників. Відповідно до пункту 10.1, 10.6. Статуту Державного підприємства обслуговування повітряного руху України директор підприємства здійснює управління діяльністю підприємства та несе повну відповідальність за стан та діяльність підприємства, а також за виконання покладених на нього завдань, що визначені Статутом. Враховуючи викладене, суд приходить до виснвоку, що [PERSON] , будучи призначеним виконувачем обов`язків директора Державного підприємтсва обслуговування повітрянного руху України, виконував обов`язки директора та набув його повноважень, тобто здійснював управління підприємством, тому несе відповідальність за його діяльність у період перебування на зазначеній посаді. Крім того, чинне законодавство не містить визначення особливостей розірвання трудого договору з керівником підприємства, призначеного на посаду виконувача обов`язків. Також посилання позивача, що на момент винесення оскаржуваного рішення судові рішення, якими встановлено факти порушення трудового законодавства не існували, оскільки рішення датоване 04 листопада 2020 року, однак містить посилання на рішення судів від 2021 року є безпідставними, з огляду на таке. Зокрема, з протоколу засідання Пленуму Центральної ради Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України», на якому було прийнято оскаржуване рішення вбачається, що воно було проведене 04 листопада 2021 року, та в супровідних листах, направлених позивачу та третім особам, зазначено про направлення рішення від 04 листопада 2021 року, отже оскаржуване рішення було прийнято 04 листопада 2021 року, тобто відповідачем було допущенка описка в зазначенні дати ухвалення рішення. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов до висновків, що в ході судового розгляду не доведено факту відсутності у відповідача повноважень на прийняття та направлення до Міністерства інфраструктури України вимоги від 21 грудня 2021 року про розірвання трудового договору з позивачем в порядку статті 45 КЗпП України, оскільки відповідач при винесенні оспорюваного рішення діяв в межах своїх повноважень, у спосіб та в порядку, визначеному законодавством. Будь-яких доказів, які б спростовували зазачені позивачем обставини суду надано не було, а відтак оскаржуване рішення є законним та скасуванню не підлягає, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене, суд вважає, що факт порушення трудового законодавства та колективного договору знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Ураховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, то судові витрати, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача. Що стосується вимоги відповідача про стягнення з позивача суми витрат на правничу допомогу в розмірі 50 000 грн, то суд вважає, що вона задоволенню не підлягає, оскільки представником відповідача не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що позбавляє суд можливості встановити співмірність витрат із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (стаття 137 ЦПК України). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed