Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-20 00:00:00

[PERSON] , який проживає в [ADDRESS] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які зареєстровані в [ADDRESS] , в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . В обгрунтування вимог зазначив, що разом із своєю дружиною [PERSON] , з 30.12.1981 року проживав і був зареєстрований у належному їй житловому будинку [ADDRESS] . [INFO] дружина померла і він залишився проживати в будинку один. Спадщину після смерті дружини він прийняв, але юридично не оформив. В 2016 році після смерті дружини він дав згоду на реєстрацію і проживання у спадковому будинку відповідачам. Однак, з березня місяця 2020 року відповідачі у вказаному будинку не проживають, не сплачують комунальні платежі, не беруть участь в утриманні житла, їхніх особистих речей в будинку не має і взагалі не цікавляться житловим будинком, так як виїхали за межі Житомирської області. На даний час йому навіть невідоме їхнє місце проживання, оскільки з ним не спілкуються з березня 2020 року. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Відповідач - [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позовна заява є безпідставною відносно нього і його сім`ї. В своєму позові [PERSON] зазначає, що після смерті матері [PERSON] , він дав згоду на реєстрацію і проживання в спірному буд. [ADDRESS] йому так і його сім`ї. Позивач вводить в оману суд, так як, він з часу народження був зареєстрований в цьому будинку, а також була зареєстрована його сім`я, дружина [PERSON] і народжений син [PERSON] 2016 року при житті його матері [PERSON] , яка через місяць після народження сина померла. Після смерті мами він запропонував проживати в спірному будинку позивачу [PERSON] , так як він не проживав з матір`ю з часу, коли йому виповни¬лось 12 років. Після смерті матері, він за заповітом став її спадкоємцем буд. [ADDRESS] , і зазначений будинок належав матері на праві осо¬бистої власності, а позивач ніякого відношення до спірного будинку не має, і заява його, що він прийняв і є власником спірного будинку не відповідає дій¬сності, так як він не мав права на спадщину. Позивач вводить в оману суд, що не перешкоджав в користуванні йому жит¬лом, що також є неправдою, так як він неодноразово звертався до старости округа С. П . Корчемної та дільничого поліції, але вони не допомогли йому в питанні, щодо попередження [PERSON] про його неправомірну поведінку. На цей час позивач [PERSON] в спірному будинку не проживає, так як він мешкає зі своєю співмешканкою [PERSON] за адресою [ADDRESS] , а не в будинку [ADDRESS] , який є його власністю. Позовна заява [PERSON] є без¬підставною і не відповідає фактичним обставинам, так як на другому аркуші позову, її автор, акцентує увагу на норми законодавства, які не відповідають реаліям, так йде посилання на ст.41 Конституції України, ст.319, 321, 405 ЦК України, цей набір законодавчих актів відноситься до іншої категорії грома¬дян, а не до позивача по справі, так як він не є власником майна, і не має пра¬ва цим майном розпоряджатись. Представник третьої особи не надав суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, ухвалу про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження отримав 16.05.2022 року, про що свідчить копія реєстру кур`єрської доставки від 13.05.2022 року, яка міститься в матеріалах справи. Суд, проаналізувавши наявні докази, приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що позивач зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . Житловий будинок належав [PERSON] (нині покійна), згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.05.1987 року (а.с.6, 8). [PERSON] померла [INFO] . Спадкоємцем за заповітом після її смерті є син - [PERSON] та [PERSON] , який має право на обов`язкову частку у спадщині, про що свідчить опія довідки Овруцької ДНК від 23.05.2022 року №481/02-14. Згідно довідки про склад сім`ї від 06.04.2021 року №7-273 та акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 08 квітня 2021 року, до складу сім`ї [PERSON] входять: син - [PERSON] , 1969 р.н.; невістка - [PERSON] , 1985 р.н. та онук - [PERSON] , 2016 р.н., але з березня 2020 року і по теперішній час за адресою: [ADDRESS] , вони не проживають (а.с.9). Відповідно до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.(ч.2 ст.29 Цивільного кодексу України). Частина 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, передбачає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Відповідно до ст.1 та ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Частиною 2 ст.18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітні діти не можуть бути самостійними відповідачами за позовом про визнання їх такими, що втратили права користування житлом, та зберігають або втрачають таке право автоматично разом з батьками. Згідно з ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником будинку або законом. Згідно з ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до ст.41 Конституції, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, законодавством визначено, що право власності є непорушним, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення такого майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такого права. Відповідності до вимог ст. ст.76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача не обґрунтованими, так як останнім не надано доказів, які підтверджують, відповідно до вимог чинного законодавства, його право власності на вказаний житловий будинок, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed