Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Біловодського районного суду Луганської області із позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення у розмірі 400000,00 грн. Ухвалою Біловодського районного суду Луганської області від 05.08.2021 позовну заяву [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. У вересні 2021 року вищезазначена цивільна справа надійшла на адресу Голосіївського районного суду м. Києва. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] , з господарськими будівлями. Земельна ділянка не приватизована. 28.08.2014 внаслідок вчинення терористичного акту у вигляді артилерійського обстрілу в будинку виникла пожежа. Будинок зазнав істотних пошкоджень, а все рухоме майно, що в ньому знаходилось було знищено пожежею. Відомості про дане кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015130570000311 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258 КК України. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з Державного бюджету України на її користь 400000,00 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.09.2021 року відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено дану цивільну справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання з?явилась, підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача-1 Кабінету Міністрів України, від імені якого діє Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дергачов А.К. позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач-2 Державна казначейська служба України в судове засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання представника не направили. Надали до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що просять відмовити позивачу просили провести розгляд справи за відсутності їх представника та просили відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків визначених цією статтею, тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідача Державної казначейської служби України Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що на підставі рішення Біловодського районного суду Луганської області від 02.08.2018 по цивільній справі № 408/5582/17-ц [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , з господарськими будівлями (спадкування за заповітом). Земельна ділянка не приватизована. Частиною 4 статты 82 ЦПК Украъни встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Садиба складається із будинку А-1, загальною площею 32,02 кв.м., житловою площею 14,44 кв.м. та господарсько-побутових будівель, а саме: сараю Б, сараю Д, сараю В, вбиральні Г, забору N-1, колодязя К, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 171398457 від 24.06.2019. 05.09.2014 депутатом Станично-Луганської селищної ради Луганського району складено акт обстеження спричиненої шкоди, внаслідок артобстрілу [ADDRESS] . У акті вказано, що 28.08.2014 після артобстрілу було нанесено шкоду будинковолодінню за адресою: [ADDRESS] . Нанесено наступні ушкодження: ушкоджено дах, 6 вікон (стеклопакет) - видавлені скло з рамою, стіни по фасаду з боку та зовнішня, стеля в одній кімнаті, весь фундамент, 1 вхідна та 1 міжкімнатна двері, 1 холодильник, 2 маленьких телевізора, 3 буфера, 1 комп`ютер, 1 принтер кольоровий, 1 модем, 5-канальна аудіо система, 1 вентилятор, 1 калорифер, електропічка. З меблів ушкоджено: 1 шифоньєр, 1 трельяж, 2 крісла, 1 софа, 1 тумбочка, журнальний стіл, сервант, 2 килима, 1 палас, кухонне начиння, кухонний гарнітур, особисті речі. 02.03.2015 [PERSON] звернулась до Кабінету Міністрів України із заявою про компенсацію за втрату житла, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Акту про пожежу від 14.03.2015 комісія встановила, що у нежитловому будинку (пошкоджений під час артобстрілу), сарай за адресою: [ADDRESS] виявлено пожежу о 14 год. 00 хв. Повідомлення про пожежу надійшло о 14 год. 16 хв. До підрозділу МНС України від [PERSON] . Пожежу ліквідовано о 15 год. 00 хв. 14.03.2015. Пожежею знищено покриття та перекриття будинку. Міністерство соціальної політики України розглянувши звернення [PERSON] листом від 02.04.2015 за № 815/081/232-15 повідомило, що Мінсоцполітики звернулось до Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України з проханням розглянути порушені у зверненні [PERSON] питання. Згідно листа Управління ціноутворення, економіки та договірних відносин у будівництві Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 28.04.2015 за № 8/15-202-15 [PERSON] у відповідь на її звернення від 02.03.2015 щодо грошової компенсації за майно повідомлено, що Мінрегіон у січні 2015 року подав на розгляд Кабінету Міністрів України проект постанови «Про затвердження Порядку часткового відшкодування шкоди фізичним особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях». За протокольним рішенням Кабінету Міністрів України від 28.01.2015 № 8 цей проект відхилено. Відомості про кримінальне правопорушення були внесені 08.05.2015 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015130570000311 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258 КК України (терористичний акт). Згідно листа слідчим управлінням ГУМВС України у Луганській області повідомлено, що заяви від 14.03.2015, 10.04.2015 розглянуті звернення [PERSON] та встановлено, що в провадженні СВ Станично-Луганського РВ ГУМВС України у Луганській області перебуває кримінальне провадження № 12015130570000311 за фактом пошкодження будинку [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258 КК України. Головним управлінням Національної поліції в Луганській області направлено лист-відповідь від 26.05.2020 № 4020/111/18/02-2020 на звернення [PERSON] , в якому повідомлено, що проведено службову перевірку, в ході якої встановлено, що кримінальне провадження № 12015130570000311 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258 КК України, 04.01.2016 передано за підслідністю до Управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях. Листом Луганської місцевої прокуратури № 2 від 28.05.2020 № 64-31-16 на звернення [PERSON] щодо стану досудового розслідування кримінального провадження № 12015130570000311 від 08.05.2015 повідомлено, що у Луганської місцевої прокуратури № 2 відсутні повноваження щодо здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні. Листом Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області Станично-Луганського міськрайонного відділу від 09.06.2020 за № 15/35/276 [PERSON] повідомлено, що у ході детального вивчення службової документації з 28.08.2014 та 14.03.2015 згідно службової документації обліку та реєстрації пожеж 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області встановлено, що 28.08.2014 до пункту зв`язку ДПРЧ-24 не надходило повідомлень про пожежу за адресою: [ADDRESS] , виїзд чергового караулу ДПРЧ-24 на зазначену адресу для гасіння пожежі не здійснювався. 14.03.2015 до пункту зв`язку ДПРЧ-24 надійшло повідомлення про горіння зазначеного житлового будинку, виїзд на місце пожежі та гасіння житлового будинку (пошкодженого раніше, ймовірно від влучання вибухового пристрою) та прилеглої господарчої споруди, а також складання акту про пожежу здійснювалося. Слідчим відділом 3 управління ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях (з дислокацією у м. Сєвєродонецьк Луганської області) розглянуте клопотання [PERSON] від 10.06.2020. Листом від 24.06.2020 № 78/3/3/6349 останню повідомлено, що слідчим відділом 3 управління (з дислокацією у м. Сєвєродонецьк Луганської області) здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадження № 12015130570000221 від 05.04.2015 за фактом вчинення терористичних актів на території Станично-Луганського району Луганської області у 2014-2015 роках, до якого приєднано кримінальне провадження №12015130570000311 від 08.05.2015. Як вбачається з листа Департаменту з питань цивільного захисту та територіальної оборони від 09.07.2020 за № 04-01-01/14 [PERSON] повідомлено про розгляд її звернення від 12.06.2020 № 54-Р-01272-2 стосовно відшкодування за рахунок бюджетних коштів матеріальних збитків за пошкодження житла в результаті бойових дій, а саме, що після погодження проекту постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій», буде створено обласну комісію відповідно до встановлених вимог. Відповідно до Акту обстеження технічного стану житлового приміщення (будинку, квартири) в смт. Станиця Луганська від 24.07.2020 зазначено, що обстежено житловий будинок за адресою: [ADDRESS] з метою визначення його технічного стану за відсутності власника або уповноваженої особи, що проживає у житловому будинку. На день обстеження житлового будинку комісія, створена рішенням виконавчого комітету Станично-Луганської селищної ради № 2 від 24.05.2016, при візуальному огляді встановила, що під час проведення антитерористичної операції в Луганській області будинок за адресою: [ADDRESS] пошкоджений обстрілами та пожежею, не відновлювався. Експлуатація будинку та проживання в ньому неможливі. Рішенням виконавчого комітету Станично-Луганської селищної ради № 31 від 28.07.2020 «Про затвердження акту визначення технічного стану житлового будинку за адресою: [ADDRESS] » затверджено наданий комісією акт по обстеженню технічного стану житлового будинку [ADDRESS] та визнано житловий будинок [ADDRESS] пошкодженим в результаті проведення антитерористичної операції у Луганській області та непридатним для експлуатації та проживання. Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову. Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Аналіз наведеного свідчить про те, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм». З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Позивач звернувся до суду, мотивувавши позов, зокрема тим, що він не отримав від держави відшкодування за пошкодження (знищення) його майна, на яке позивач, на його думку, має право, зокрема, згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивач зазначив, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України. Суд виходить із того, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на норми Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним. Порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Обов`язок Держави України відшкодувати заподіяну шкоду позивачу ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації. У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні. Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав. Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті (такому як судове рішення), пов`язаному із майновим інтересом (рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Позивач обґрунтував розмір завданої йому шкоди висновком судової будівельно-технічної експертизи №2872 від 26.04.2018. Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону). З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами. При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування, але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування. Крім того, відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623, механізм застосування якого не визначений. На підставі викладеного, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції житловий будинок. Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта належного позивачу на праві власності житлового будинку, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача. Суд не погоджується з доводами позивача про можливість застосування до спірних правовідносин за аналогією закону (частина восьма статті 8 ЦПК України у зазначеній редакції) положень статті 86 Кодексу цивільного захисту України для реалізації права, передбаченого у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Так, стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання). Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодувань винятково на державу, так як передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України). Отже, Суд доходить висновку, що вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними. Разом з тим, позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Позивач, зокрема, зазначила, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте помилково вважав, що має право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) внаслідок терористичного акта житлового будинку у розмірі реальної її вартості. Також позивач посилалася на відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та не відновлення житлового будинку. Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням житлового будинку внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок). Судом встановлено, що станом на час розгляду справи досудове розслідування у кримінальному провадженні, в якому позивач був залучений потерпілим через пошкодження його житлового будинку, триває. Тобто, у суду відсутні відомості про те, що держава провела об`єктивне та незалежне розслідування випадку заподіяння майнової шкоди позивачу (позитивний процесуальний обов`язок). Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення. Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача. До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17 цс 19. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому слід ураховувати, що згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: «Лоїзіду проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року, заява № 15318/159; «Кіпр проти Туреччини» від 10 травня 2001 року, заява № 25781/94, «Чірагов та інші проти Вірменії» від 16 червня 2015 року, заява № 13216/05, «Саргсян проти Азербайджану» від 16 червня 2015 року, заява № 40167/06). У справі «Докіч проти Боснії та Герцеговини» (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року, заява № 6518/04) ЄСПЛ підкреслив, що заявник чітко виразив погодження на компенсацію замість реституції і, таким чином, отримав право на відповідну суму. ЄСПЛ також констатував відсутність компенсаційної схеми, яка відповідає стандартам та практиці цього Суду, а розмір запропонованої Урядом компенсації за 1 кв. м визнав занадто малим, застосувавши критерій «ринкової вартості майна». На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції, а мовою ЄСПЛ - збройного конфлікту на території, підконтрольній уряду України. В будь-якому випадку, коли в обставинах цієї справи стоїть питання у застосуванні концепції легітимних очікувань особи чи позитивних зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави. Якщо держава не запровадила дієві компенсаційні механізми за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту на територіях, підконтрольних Уряду України впродовж більше ніж 5 років, це не має унеможливлювати захист права власності позивача, який гарантований Конституцією України. Враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, суд вважає, що порушення права позивача, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції не підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави, оскільки [PERSON] не довела, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно її права власності на майно. Суд враховує, що [PERSON] не надала належних та допустимих доказів про те, що вона є потерпілою по кримінальному провадженню 12015130570000311за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258 КК України. Крім того, суду не надано висновків будівельної-технічної експертизи пошкодження житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , не надано позивачем і підтвердження про те, що допомога та компенсація на відновлення пошкодженого майна не надавалась з обласного та відповідно місцевого бюджету. Враховуючи викладене, оцінивши в сукупності надані докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Згідно частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed