Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

В провадженні судді перебуває вищевказана справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради про визначення місця проживання дітей. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що 15 вересня 2012 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб від якого [INFO] у них народились дві доньки, а саме: [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що ним було також подано до суду позов про розірвання шлюбу, оскільки сімейне життя з відповідачем не склалось. Крім того, з початком повномасштабної агресії Російської Федерації проти України - з 24 лютого 2022 року, [PERSON] виїхала на захід України, а діти залишились проживати разом із позивачем, батьком дітей. Фактично позивач є єдиним опікуном дітей, які зараз проживають разом із позивачем на постійній основі протягом більше як шість місяців та знаходяться на повному фінансовому та матеріальному забезпеченні позивача. Фактичне місце проживання дітей є місцем проживання їх батька [PERSON] . Враховуючи, вищевикладене позивач просить суд визначити місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] разом із батьком дітей - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі та просив суд задовольнити позивні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується матеріалами справи, заяв про відкладення розгляду справи не надавала. В матеріалах справи є заява відповідача [PERSON] про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с.17). Представник третьої особи Орган опіки та піклування виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради до судового засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи не надавав. Відповідно до ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову на підготовчому судовому засіданні, та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали цивільної справи суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача з урахуванням наступного. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у статті 24 Сімейного Кодексу України (далі - СК України), у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З матеріалів справи встановлено, що 15 вересня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] Виконавчим комітетом Миколаївської селищної ради Широківського району Дніпропетровської області зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №21 (а.с.6). Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.7,8). Згідно висновку виконкому Металургійної районної у місті ради, як органу опіки та піклування, про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] від 14.09.2022року встановлено, що малолітні діти проживають разом із батьком та матір`ю у двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , де для них створено необхідні умови для проживання, виховання та розвитку. Мати дітей, [PERSON] , планує виїхати за межі України та не проти проживання дітей з батьком, [PERSON] . Крім того, виконком районної у місті ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком, [PERSON] ( а.с.21). Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 07.09.2022 року представниками Органу опіки та піклування виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради вбачається, що малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом із своїми батьками [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Квартира знаходиться на шостому поверсі дев`ятиповерхового будинку, складається з двох кімнат, кухні, ванни, туалету та коридору. У квартирі зроблено сучасний ремонт, обладнано сучасними меблями. Дітей забезпечено необхідними речами за віком. Стосунки, традиції сім`ї доброзичливі (а.с.22). Суд наголошує, що згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 рішення у справі «Мамчур проти України»). Вирішуючи питання про визначення місця проживання неповнолітньої дитини суд буде керуватись її «якнайкращими інтересами». Відповідно до частин 8 та 9 статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, статтями 141, 155 Сімейного кодексу України (далі СК) передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частини 1 статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно зі статтею 157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Місце проживання дитини, яка недосягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частини 1 та 2 статті 160 СК України). Відповідно до статті 161 СК, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. В даних правовідносинах суд звертає увагу на ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, зокрема мати дітей має намір змінити місце проживання проте не заперечує проти того, щоб малолітні діти жили разом із батьком, що підтверджується її заявою (а.с.17). При цьому, діти наразі на постійній основі живуть разом із батьком, матеріальний та фізичний стан дітей задовільний, що підтверджується висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради. Також, враховано, що мати дітей не заперечує щодо того, щоб діти мешкали разом із батьком за однією адресою, що в своїй сукупності є підставою для визначення місця проживання дітей з батьком. Окремо суд наголошує, що застосовуваний захід не позбавляє відповідача можливості приймати участь у вихованні дітей. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визначення місця проживання дітей з батьком. В свою чергу відповідачем не надано суду жодних заперечень щодо задоволення позовних вимог, натомість, відповідач підтримує вимоги позивача. На підставі наведених норм права та встановлених обставин справи, виходячи з необхідності забезпечення якнайкращих інтересів дитини, приймаючи до уваги те, що орган опіки та піклування вважає можливим визначити місце проживання малолітніх дітей сторін з батьком, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність визначення місця проживання дітей з позивачем. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно з ст.142 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача у зв'язку з визнанням відповідачем позову, а тому вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 50% судового збору, сплаченого ним при поданні позову, що становить 496,20 грн., а інші 50% (496,20 грн. відповідно) - повернути позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved