Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

26.08.2020 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними договору дарування, договору купівлі-продажу. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він проживав у будинку з господарськими спорудами та будівлями загальною площею 74,5 кв.м., житловою 43,6 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 0,0905 га, кадастровий номер 5123755300:003:0508, за адресою: [ADDRESS] . Після смерті бабусі позивача у 2012 р., його дідусь [PERSON] та позивач прийняли спадщину по Ѕ частині нерухомості кожному. [INFO] [PERSON] помер, після нього залишився спадок у розмірі Ѕ частини будинку та земельної ділянки. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.03.2020 р. у справі №509/6382/19, визнано за [PERSON] право власності на спадкове майно, а саме на Ѕ частину вищевказаної земельної ділянки та житлового будинку. Позивач вказує, що навесні 2019 р. познайомився з [PERSON] , якому стало відомо, що позивач проживає у будинку один та має наміри продажу. [PERSON] запропонував позивачу продати власність по часткам, спочатку Ѕ за 11000 доларів США., витрати на оформлення документів на спадщину, сплату податків та інше [PERSON] взяв на себе, також забрав для оформлення документів у позивача паспорт, код, право установчі документи на будинок. 10.09.2019 р. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зустрілися у приватного нотаріуса Капшук Є.В. для оформлення угоди купівлі-продажу Ѕ частини нерухомості, однак надали позивачу на підпис договір дарування, де обдарована особа - [PERSON] . Позивач вказує, що його запевнили, що так буде економніше та не потребує значних витрат по сплаті податків. Після завершення формальностей [PERSON] забрав копію договору позивача собі, його паспорт та код., сплатив позивачу 2000 доларів США. [PERSON] умовив позивача почекати із розрахунками до дати продажу третім особам, у період з вересня 2019 р. по травень 2020 р. [PERSON] перебував на постійному зв`язку з позивачем. У період карантину за позивачем заїхав знайомий [PERSON] , надалі позивач у Великодолинській селищні раді підписав документи, щодо зняття його з реєстрації, сам того не знаючи. 15.05.2020 р. позивач підписав договір купівлі-продажу з [PERSON] на іншу половину нерухомості під тиском, залишився без коштів та єдиного житла. Просить суд визнати недійсними договори купівлі-продажу Ѕ житлового будинку та Ѕ земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , укладені 15.05.2020 р. між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), що посвідчені нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. та визнати недійсними договори купівлі-продажу Ѕ житлового будинку та Ѕ земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , укладені 10.09.2019 р. між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] , що посвідчені нотаріусом Капшук Єлізаветою Вікторівною, а також судові витрати у справі. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву, у якій просив суд задовольнити позовні вимоги, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлялись належним чином. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] проживав у будинку з господарськими спорудами та будівлями загальною площею 74,5 кв.м., житловою 43,6 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 0,0905 га, кадастровий номер 5123755300:003:0508, за адресою: [ADDRESS] . Після смерті бабусі позивача у 2012 р., його дідусь [PERSON] та позивач прийняли спадщину по Ѕ частині нерухомості кожному. [INFO] [PERSON] помер, після нього залишився спадок у розмірі Ѕ частини будинку та земельної ділянки. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.03.2020 р. у справі №509/6382/19, визнано за [PERSON] право власності на спадкове майно, а саме на Ѕ частину вищевказаної земельної ділянки та житлового будинку. 10.09.2019 р. укладено договори купівлі-продажу Ѕ житлового будинку та Ѕ земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), що посвідчені нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. 10.09.2019 р. укладено договори купівлі-продажу Ѕ житлового будинку та Ѕ земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] , що посвідчені нотаріусом Капшук Єлізаветою Вікторівною. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. (ст.717 ЦК України). Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до ст.321 ЦК України Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст.373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Стаття 377 перехід права на земельну ділянку у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, що розміщені на ній. До особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Суд виходить з того, що стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за пред`явленим позовом - суб`єкт порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. При цьому суд враховує, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. В своїх рішеннях ЄСПЛ вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Outcome: approved