Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

У травні 2020 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просить стягнути із Міністерства юстиції України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 416 976, 00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] здійснює незалежну професійну діяльність як арбітражний керуючий на підставі свідоцтва №765 про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), виданого Міністерством юстиції України 17 квітня 2013 року. Наказом №2473/5 від 26.07.2018 року Міністерства юстиції України було анульовано свідоцтво №765 від 17.04.2013 року про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого. Вказує, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.04.2019 року, справа №826/13149/18, наказ Міністерства юстиції України №2473/5 від 26.07.2018 року визнаний незаконним та скасований. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2019 року рішенння Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.04.2019 року, справа №826/13149/18, залишено без змін, вказана постанова набрала законної сили. Вважає, що оскільки відповідач незаконно притягнув позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді позбавлення права на зайняття діяльністю арбітражного керуючого, чим принизив репутацію позивача, адже остання була позбавлена права на участь в автоматизованій системі з відбору кандидатів на призначення господарським судом у справах про банкруцтво, порушив встановлений уклад життя, а отже завдав моральної шкоди позивачу, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2020 року для розгляду вищевказаної справи визначено суддю Писанця В. А. (а.с. 1). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі (а.с. 18). Копію ухвали від 28.01.2020 року було направлено на адреси сторін, крім того відповідачу було направлено копію позовної заяви з додатками. 05.03.2020 року надійшов відзив відповідача на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві. Зокрема, у відзиві зазначено, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем пред?явлено вимогу до Міністерства юстиції України, однак за шкоду, яка завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією або бездіяльністю органу державної влади, органу влади автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується саме державою, шляхом списання Казначейством коштів з державного бюджету, а не органом, яким було завдано вказану шкоду (а.с. 24-53). 08.10.2020 року надійшло клопотання позивача про долучення до матеріалів справи письмових доказів, а саме постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2019 року (а.с. 97-106). 13.01.2021 року надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, у якій просить залучити до участі у справі в якості третьої особи Державну казначейську службу України, стягнути із Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 416 976, 00 грн, завданої Міністерством юстиції України (а.с. 88-92). 13.01.2021 року надійшла відповідь на відзив відповідача, у якій просить задовольнити позов в редакції уточненої позовної заяви. Крім цього на підтвердження завдання моральної шкоди долучила довідку про перебування на лікуванні у період із 02.06.2020 року по 24.07.2020 року (а.с. 93-95). 02.03.2021 року надійшли заперечення Міністерства юстиції України на відповідь на відзив, у яких зазначається, що стягнення відшкодування моральної шкоди з рахунку Міністерства юстиції України є безпіставним та таким, що суперечить чинному законодавству (а.с. 115-122). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.04.2021 року залучено до участі у вказаній справі в якості третьої особи - Державну казначейську службу України (а.с. 125). Відповідно до розпорядження №376 від 21.10.2021 року, у зв`язку із смертю судді Писанця В. А., вказану цивільну справу було передано на повторний автоматичний розподіл справ згідно ст. 14 ЦПК України (а.с. 139). У відповідності до повторного розподілу справи, згідно ст. 14 ЦПК України, для розгляду вищевказаної справи визначено суддю Матійчук Г.О. (140-142). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2021 року позовну заяву прийнято до провадження та вирішено, що справа буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву, та встановлено третій особі строк на подання пояснень щодо позову протягом десяти днів із дня отримання ухвали про відкриття провадження (а.с. 143). Копію ухвали від 21.10.2021 року було направлено на адреси сторін (а.с. 144). Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу відповідача, останній отримав копію ухвали від 21.10.2021 року - 10.11.2022 року (а.с. 147). Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу третьої особи, остання отримала копію ухвали від 21.10.2021 року - 10.01.2022 року (а.с.146). Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу позивача, остання отримала копію ухвали від 21.10.2021 року - 11.01.2022 року (а.с. 145). Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України). За ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи. 18.01.2022 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 148). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.01.2022 року у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін - відмовлено (а.с. 149). 02.02.2022 року надійшла заява представника відповідача про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (а.с. 151-177). 14.02.2022 року надійшов відзив відповідача на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому (а.с. 180-200). Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] здійснює незалежну професійну діяльність як арбітражний керуючий на підставі свідоцтва №765 про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), виданого Міністерством юстиції України 17 квітня 2013 року (а.с. 9). Наказом №2473/5 від 26.07.2018 року Міністерства юстиції України анульовано свідоцтво №765 від 17.04.2013 року про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (а.с. 10). Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.04.2019 року, справа №826/13149/18, наказ Міністерства юстиції України №2473/5 від 26.07.2018 року визнаний незаконним та скасований (а.с. 12). Наказом №2639/5 від 23.08.2019 року Міністерства юстиції України скасовано наказ Міністерства юстиції України №2473/5 від 26.07.2018 року (а.с. 11). Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2019 року рішенння Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.04.2019 року, справа №826/13149/18, залишено без змін, вказана постанова набрала законної сили (а.с. 92-106). Рішенням Господарського районного суду м. Київ від 23.10.2020 року, справа №910/13083/19, позов задоволено, стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, на користь арбітражного керуючого [PERSON] в рахунок відшкодування шкоди 449 020 грн 24 коп., яка завдана Міністерством юстиції України. Відповідно до вказаного рішення позовні вимоги обґрунтовані завданням матеріальної шкоди [PERSON] , оскільки остання була позбавлена права на зайняття діяльністю арбітражного керуючого та отримання відповідної матеріальної винагороди, в зв`язку із рішенням відповідача, яке оформлено Наказом від 26.07.2018 року№2473/5 (а.с. 154-158). Постановою Північого апеляційного господарського суду від 10.03.2021 року, №910/13083/19, апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 року у справі №910/13083/19, - без змін (а.с. 159-164). Рішенням Господарського районного суду м. Київ від 03.06.2021 року, справа №910/3634/21, було відмовлено у задоволенні позову арбітражного керуючого [PERSON] до Міністерства юстиції України про стягнення шкоди у розмірі 172 952, 00 грн, яка завдана діями Міністерства юстиції України. Підставою для звернення з цим позовом стало, зокрема те, що на думку позивача, у період з 24.08.2019 р. по 28.02.2021 р. остання не виконувала повноваження ліквідатора у справі про банкрутство ТОВ Марількомфрукт та не отримувала прибуток з вини Міністерства юстиції України, а саме у зв`язку з прийняттям відповідачем наказу від 26.07.2018 р. № 2473/5 про анулювання свідоцтва про право на зайняття діяльністю арбітражного керуючого ( розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора ), виданого [PERSON] , що призвело до заподіяння їй шкоди в розмірі 172 952,00 грн (а.с. 165-167). Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2021 року, справа №910/3634/21, апеляційну скаргу арбітражного керуючого Олексенко Надії Вікторівни залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2021 року у справі № 910/3634/21 - без змін (а.с. 164-174). Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України). Дані статті є спеціальними, тобто в них передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей можна віднести: суб`єктний склад завдавачів шкоди. Суб`єктами завдання шкоди є органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, а також їх посадові чи службові особи; завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними організаційно-розпорядчих функцій, покладених на них законами або іншими нормативними актами. Такі діяння можуть мати різноманітні види та форми: ними можуть бути різні накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи (причому немає значення, зроблені вони в усній чи в письмовій формі), які підлягають обов`язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані. Поряд із діями, тобто активною поведінкою державних органів, органів влади АР Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, шкода у зазначеній сфері може бути заподіяна і шляхом протиправної бездіяльності, оскільки в області владно-адміністративних відносин та організаційно-розпорядчих функцій вимагається активність, і неприйняття необхідних мір чи заходів, передбачених законами або іншими правовими актами, може призвести до завдання шкоди. Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб, є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів, посадових чи службових осіб, а також бездіяльність останніх, тобто невиконання покладених на них службових, посадових обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно роз`яснень, наданих у п.п. 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Таким чином, головною підставою відшкодування моральної шкоди, відповідно до норм цивільного законодавства, у даному випадку, є наявність причинного зв?язку між незаконними діями суб?єкта владних повноважень та ушкодженням здоровя позивача, причому суд повинен визнати дії органу такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, а позивач зобов?язаний довести, що ушкодження здоров?я сталися саме внаслідок таких дій, підтвердив це відповідними доказами. Ніяких доказів, які б це підтверджували, позивач не надав. Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Так, позивач звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, посилається на те, що їй було завдано моральну шкоду у розмірі 416 976, 00 грн, прийняттям Міністерством юстиції України наказу №2473/5 від 26.07.2018 року, посилається на те, що остання була позбавлена права на участь в автоматизованій системі з відбору кандидатів на призначення господарським судом у справах про банкруцтво, що порушило встановлений уклад її життя, однак на підтвердження зазаначеного, не надано суду ніяких доказів, а вказане твердження ґрунтується лише на показах та припущеннях позивача. Також вимога позивача про відшкодування моральної шкоди у такому розмірі не обґрунтована, суду не надано доказів, що підтверджують такі обставини. Щодо довідки про перебування [PERSON] на лікуванні у період із 02.06.2020 року по 24.07.2020 року, суд не бере її до уваги, оскільки зазначений діагноз С22.1, не може вважатись тим доказом про факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17. Так, під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим, позивач не надала суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. Також, судом не встановлено підстав для задоволення клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі на піставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки дослідивши надані представником відповідача на підтвердження зазначеного, рішення і постанови свідчать лише про звернення позивача до суду із позовом про стягнення саме матеріальної шкоди, тобто збитків, а у даному позові [PERSON] просить стягнути моральну шкоду, завдану їй. При цьому, будь-яких інших доказів, які підтверджують, що позивач уже зверталась до суду з позовом з тим самим предметом і з тих самих підстав, та щодо нього набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, представником відповідача не надано. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги безпідставними, такими, що не знайшли підтвердження при розгляді справи, оскільки судом не встановлено, що діями відповідачів спричинена моральна шкода позивачу, тому позов не підлягає задоволенню, у зв?язку з його не обґрунтованістю. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed