Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Мельник» (надалі «Відповідач», «ТОВ «Будівельна компанія «Мельник») про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Мельник» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 58 000,00 грн., вихідну допомогу в розмір 19 500,00 грн., компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 30 519,42 грн., середній заробіток за час затримки розрахунків\~ з 01.08.2022 по 21.09.2022 року у розмірі 11488,54 грн. та по день ухвалення судового рішення. Позовні вимоги мотивовано тим, що Відповідачем протиправно не виплачувалося Позивачу належної йому заробітної плати, починаючи з серпня 2021 року, у зв`язку з чим 21.07.2022 року ним на адресу ТОВ «Будівельна компанія «Мельник» було направлено заяву про звільнення з роботи з 01.08.2022 року на підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України (у зв`язку з невиплатою заробітної плати). Таким чином, як зазначено в позовній заяві, Позивач з 01.08.2022 року є звільненим з роботи з посади сторожа ТОВ «Будівельна компанія «Мельник»\~ за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Даний позов пред`явлено про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 58 000,00 грн., вихідну допомогу в розмір 19 500,00 грн., компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 30 519,42 грн., середній заробіток за час затримки розрахунків\~ з 01.08.2022 по 21.09.2022 року у розмірі 11488,54 грн. та по день ухвалення судового рішення. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Мельник», явку уповноваженого представника в судове засідання повторно не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Відзиву на позов від Відповідача не надходило. Оскільки Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») ухвалив про заочний розгляд справи.\~ Проаналізувавши доводи Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] , [INFO] , з 26 квітня 2018 року працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Мельник» на посаді сторожа (а.с.6). 21 липня 2022 року [PERSON] поштовим відправленням направив на адресу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Мельник» заяву про звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України, в якій просив звільнити його з роботи з 01 серпня 2022 року. Як зазначив представник Позивача в судовому засіданні, відповіді від Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Мельник» на дану заяву про звільнення Позивачу не надходило, станом на даний час відповідного запису про звільнення до трудової книжки [PERSON] . Відповідачем не внесено. Таким чином, Позивач вважає, що він є звільненим з посади сторожа Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Мельник» з 01.08.2022 року, про що ним особисто зазначено у позові. Як зазначено в позовній заяві, з листопада 2021 року по день звільнення 01.08.2022 року ТОВ «Будівельна компанія «Мельник» не виплачувалася належна [PERSON] заробітна плата. Даний позов пред`явлено про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.11.2021 року по 01.08.2022 року, вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідно до частини 4 та 7 статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (стаття 94 Кодексу законів про працю України). Згідно із ч. 5 ст. 97 Кодексу законів про працю України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі ст. 241-1 КЗпП України. Строки виплати заробітної плати визначено статтею 115 Кодексу законів про працю України. Зокрема, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Так, відповідно до форми ОК-5, реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного реєстру соціального страхування, індивідуальні відомості про застраховану особу, відносно [PERSON] , яка сформована 05.07.2022 року (а.с.7-8) ТОВ «БК «Мельник» нараховувалась заробітна плата, зокрема за період з січня 2021 по березень 2021 року щомісячно в сумі 6000,00 грн., з якої утримувалися податки, які перераховані до державного бюджету. З квітня 2021 року ТОВ «БК «Мельник» не подавало до органу Пенсійного фонду України відомості про заробітну плату [PERSON] . Згідно з відомостями безкоштовного запиту до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» у стані припинення не перебуває. В той же час, [PERSON] , перебуваючи в трудових відносинах з Відповідачем, з листопада 2021 року не отримував заробітну плату, з приводу стягнення якої ним подано позов до суду. Даний спір по виплаті заробітної плати, який розглядається, стосується періоду стягнення заборгованості по заробітній платі з 01.11.2021 року по 01.08.2022 року. Докази, які б спростовували посилання Позивача на факт невиплати йому заробітної плати протягом вищезазначеного періоду з 01.11.2021 року по 01.08.2022 року, або про наявність його вини (умислу) у невиконанні трудових обов`язків на підприємстві в цей період\~ в матеріалах справи відсутні. Відтак, вимога Позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.11.2021 року по 01.08.2022 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Визначаючи суму заборгованості, яка підлягає виплаті, Суд виходить із наступного. Одним із загальних засад цивільного законодавства, закріплених п.6 ч. 1 ст.3 Цивільного кодексу України, є справедливість, добросовісність та розумність. На думку Суду, відсутність у Позивача можливості щодо подання довідки про заборгованість по заробітній платі, неподання Відповідачем до органу Пенсійного фонду відомостей про нараховану заробітну плату з квітня 2021 року і в подальшому, не може тлумачитися на шкоду працівнику [PERSON] та бути підставою обмеження його права на отримання заробітної плати, яка є джерелом його існування. Відтак, Суд вважає за можливе самостійно розрахувати розмір місячної зарплати [PERSON] , виходячи із відображеного у Формі ОК-5 середнього розміру заробітної плати за останній, 2021 рік, оскільки таке буде відповідати принципам справедливості, розумності та добросовісності. При цьому, як вбачається з вказаної довідки, ТОВ «БК «Мельник» за період січень 2021 березень 2021 року подавало до органу Пенсійного фонду України відомості про заробітну плату [PERSON] , визначаючи її розмір на рівні мінімальної заробітної плати. Відтак, за період, протягом якого розраховується заборгованість по заробітній платі, що підлягає стягненню на користь Позивача, Суд братиме за основу розмір встановленої законом мінімальної заробітної плати за кожен місяць, що входить до даного періоду (листопад 2021 01.08.2022 року). Отже, виходячи з таких розрахунків, за період з листопада 2021 року по липень 2022 року (включно) сукупний розмір заробітної плати [PERSON] становить 58 000,00 грн.: Листопад 2021 року 6000,00 грн., Грудень 2021 року 6500,00 грн., Січень 2022 року 6500,00 грн., Лютий 2022 року 6500,00 грн., Березень 2022 року 6500,00 грн., Квітень 2022 року 6500,00 грн., Травень 2022 року 6500,00 грн., Червень 2022 року 6500,00 грн., Липень 2022 року 6500,00 грн. Відтак, за період з листопада 2021 року по 01.08.2022 року заборгованість по заробітній платі становить 58 000,00 грн. Оскільки вищевказаний розрахунок здійснено з даних Форми ОК-5, то з такої суми заборгованості у 58 000,00 грн. податки не відраховуються, а повинні бути сплачені підприємством до державного бюджету шляхом нарахування відповідних податків та зборів на цю суму. Отже, на користь Позивача підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі за період з листопада 2021 року по 01.08.2022 року в розмірі 58 000,00 грн. без відрахування податків та інших платежів. Принагідно Суд зауважує, що право на заробітну плату захищається й Конвенцією про захист заробітної плати № 95, яка ратифікована 31.01.1961 року. Відповідно до ст. 1 даної Конвенції метою цієї Конвенції є термін «заробітна плата», який означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Конвенції ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Відповідно до ст. 12 Конвенції заробітна плата виплачуватиметься через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу. Окрім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Щодо вимоги про стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, Суд зауважує наступне. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З матеріалів справи вбачається, що дійсно 21 липня 2022 року [PERSON] написав на ім`я директора ТОВ «БК «Мельник» заяву про звільнення його з 01 серпня 2022 року з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що 01 серпня 2022 року чи в інший день Позивача звільнено з роботи і в роботодавця виник обов`язок щодо виплати всіх належних при звільненні сум. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем за даним цивільним позовом не пред`являлося вимог щодо визнання припиненими трудових відносин з ТОВ «БК «Мельник». Разом з тим у матеріалах справи відсутні належні докази щодо звільнення Позивача з роботи. Будь-яких позовних вимог з цього приводу Позивачем за цим позовом, як вже зазначено вище, не пред`явлено. Таким чином, підстави для задоволення позову в частині стягнення сум вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки та сум середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні, оскільки Позивачем не доведено факт його звільнення з ТОВ «БК «Мельник» у встановленому законом порядку, як підставу для виплати зазначених сум. Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, Суд зауважує, що в разі порушення права Позивача щодо відмови Відповідача звільнити його за ч.3 ст.38 КЗпП України, Позивач не позбавлений можливості на звернення до суду із відповідним позовом. Разом з тим, вимоги про виплату вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористані відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають вирішенню у випадку непроведення такого розрахунку при звільненні. При цьому, доказів про інший характер недотриманої компенсації за невикористані відпустки під час роботи Позивач не представив. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача вихідної допомоги в розмір 19 500,00 грн., компенсації за невикористані відпустки у розмірі 30 519,42 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунків\~ з 01.08.2022 по 21.09.2022 року у розмірі 11488,54 грн. та по день ухвалення судового рішення, - є передчасними і не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення частково. На підставі п. 1 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» Позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з Відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, Суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України,

Outcome: partial