Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 12.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 12.08.2016 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Нікітенко Оленою Валеріївною, зареєстрований в реєстрі за № 530; визнати за ним право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами під [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати за ним право власності на 1/8 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами під [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, як обов`язкова частка, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позов обґрунтовує тим, що його батьки: [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 16.02.1958 року. Матері [PERSON] , на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 30.06.1959 року по реєстру № 2-3658, та свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 14.12.2009 року виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради, номер запису: 21458, в книзі: 132, належав житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] . На запит адвоката Звідуна А.М. ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» надало відповідь № 4-101 від 03.11.2021 року з якої вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями а спорудами під [ADDRESS] зареєстровано станом на 14.02.1992 року за [PERSON] згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 30.07.1959 р. р2- 3658 Перша кіровоградська державна нотаріальна контора; акт готовності від 16.01.1992 р. № 7 та повідомило, що станом на 23.12.2009 року за [PERSON] будинок зареєстрований згідно свідоцтва про право власності від 4.12.2009 р./ Виконавчий комітет Кіровоградської міської ради. БТІ також повідомило, що в зв`язку з будівництвом сараю літера «З» свідоцтво про право власності від 14.12.2009 року, видане та зареєстроване право власності відповідно до рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 09.11.2009 року № 1267 в обмін договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку від 30.07.1959 р. р2-3658, оригінал якого з відповідною відміткою підшито до інвентарної справи. Зазначає, що батьки збудували та оформили право власності на вказаний житловий будинок під час шлюбу, спочатку 14.02.1992 року, а потім відбулася заміна правовстановлюючого документа 14.12.2009 року, але вказаний будинок було юридично оформлено на одного з подружжя - на матір. 28.05.2001 року Державним нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори, по реєстру № 2-2049, був посвідчений заповіт згідно якого батько [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів йому. [INFO] батько помер. Після смерті\~батька відкрилася\~спадщина на\~1/2\~частину вищезазначеного\~житлового будинку,\~тобто на\~його частку\~в спільному\~лісному майні\~подружжя. Із заявою про прийняття спадщини він звернувся до нотаріальної контори, як спадкоємець за заповітом та спадкоємець за законом працездатна за віком донька [PERSON] . Крім того, після смерті чоловіка спадщину прийняла його мати і дружина померлого, як спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину не отримували, інші спадкоємці, як за законом, так і за заповітом спадщину не приймали. Зазначає, що мати зверталася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом в порядку ст. 1241 ЦК України на 1/2 частку в спільному сумісному майні подружжя та на 1/12 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за вищевказаною адресою після смерті чоловіка. Державним нотаріусом Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 1 Виковим С.Є., було видано постанову № 1420/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на його частку у праві спільної сумісної власності подружжя, зареєстрованого у встановленого законом порядку, тобто мати визнавала, що житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя по Ѕ кожному. 12.08.2016 року мати та відповідач [PERSON] уклали договір довічного утримання, предметом якого є вказаний житловий будинок, договір посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Нікітенко О.В., зареєстровано в реєстрі за № 530. Як наслідок відбулася зміна власника вказаного спірного житлового будинку та земельної ділянки з [PERSON] на [PERSON] . [INFO] мати померла. Йому відомо, що 25.05.2013 року Першою кіровоградською державною нотаріальною конторою, по реєстру № 1-112 був посвідчений заповіт відповідно до якого мати все своє майно та всі свої права заповіла [PERSON] . Після смерті матері була заведена спадкова справа в Кропивницькій міській нотаріальній конторі № 1. Спадщину, як спадкоємці за законом прийняли він, як син спадкодавця, донька спадкодавця [PERSON] , онук спадкодавця [PERSON] . На час смерті матері він був непрацездатним, йому була встановлена третя група інвалідності, трудове каліцтво встановлене довічно, що підтверджувалося пенсійним свідченням, а тому він має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері, як половина частки, яку б він мав отримати по закону. В липні 2018 року він звернувся до державного нотаріуса Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 Кушнір В.П. з метою оформлення спадщини після батька, однак після вивчення документів нотаріус в своїй постанові № 1706-02/31 від 23.07.2018 року роз`яснила, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом посвідченим 28.05.2001 року Першою кіровоградською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-2049, після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинок, що знаходиться у [ADDRESS] , не може бути виданим, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на його частку у праві спільної сумісної власності подружжя, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Посилаючись на вказані обставини, норми чинного законодавства, просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 22.11.2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. В порядку статті 178 ЦПК України відповідачам надано строк для подання відзиву на позов, витребувано докази. Відповідачами відзив на позов не подано. Ухвалою суду від 08.02.2022 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та письмових поясненнях, просив позов задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що позивачем пропущено строки позовної давності щодо визнання права власності та просила застосувати строки позовної давності, зазначила, що питання визнання недійсним договору довічного утримання було предметом розгляду в судах різних інстанцій, порушення права позивача відсутні. Третя особа приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Нікітенко Олена Валеріївна в судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлена, в матеріалах справи наявна інформація про розгляд справи у її відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 16.02.1958 року. [PERSON] , на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 30.06.1959 року по реєстру № 2-3658, та свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 14.12.2009 року виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради, номер запису: 21458, в книзі: 132, належав житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] . Як вбачається з інформації ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» № 4-101 від 03.11.2021 року, житловий будинок з господарськими будівлями а спорудами під [ADDRESS] зареєстровано станом на 14.02.1992 року за [PERSON] згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 30.07.1959 р. р2- 3658 Перша кіровоградська державна нотаріальна контора; акт готовності від 16.01.1992 р. № 7 та повідомило, що станом на 23.12.2009 року за [PERSON] будинок зареєстрований згідно свідоцтва про право власності від 4.12.2009 р./ Виконавчий комітет Кіровоградської міської ради. БТІ також повідомило, що в зв`язку з будівництвом сараю літера «З» свідоцтво про право власності від 14.12.2009 року, видане та зареєстроване право власності відповідно до рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 09.11.2009 року № 1267 в обмін договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку від 30.07.1959 р. р2-3658, оригінал якого з відповідною відміткою підшито до інвентарної справи. 28.05.2001 року Державним нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори, по реєстру № 2-2049, був посвідчений заповіт згідно якого [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 2936. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Вказане кореспондується і ч. 1 ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Стаття 368 ЦК України також визначає статус спільного сумісного майна. Відповідно то ч. 4 цієї статті майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Правила розподілу спільного майна подружжя визначені в ст. 70 СК України, яка визначає загальне правило рівності часток подружжя в спільному сумісному майні. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду від 17.12.2013 року (справа № 405/9059/13-ц) було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на 1/8 частку житлового будинку по [ADDRESS] в порядку спадкування. Суд вказав, що реєстрація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку за [PERSON] відсутня. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадщині на 1/2 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, після смерті [PERSON] видане бути не може в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на його частку у праві спільної сумісної власності подружжя, зареєстрованому у встановленому законом порядку. Суд зробив висновок про відсутність порушення прав позивача [PERSON] , так як на момент звернення до суду їй належав цілий спірний будинок. При цьому, позивач [PERSON] , був присутнім при розгляді справи за позовом своєї матері, так як був стороною по справі, йому було відомо про винесене рішення та підстави у відмові в позові, тобто, вже у 2013 році позивач знав та розумів, що для оформлення свого права на спадщину за заповітом батька, йому необхідно виділення його частки у спільному майні подружжя, що можливо тільки в судовому порядку. Верховним Судом України у справі № 6-2469цс16 у постанові від 16.11.2016 року сформовано наступну позицію: «Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше». 23.07.2018 року позивач звернувся до державного нотаріуса Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 Кушнір В.П. з метою оформлення спадщини після батька, однак після вивчення документів нотаріус в своїй постанові № 1706-02/31 від 23.07.2018 року роз`яснила, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом посвідченим 28.05.2001 року Першою кіровоградською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-2049, після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинок, що знаходиться у [ADDRESS] , не може бути виданим, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на його частку у праві спільної сумісної власності подружжя, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Позивач по справі після з`ясування про порушення його прав на частину спадкового майна не звертався з відповідним позовом про визнання права власності на спадкове майно в суд. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для даних правовідносин не встановлено спеціальної позовної давності. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З позовом про визнання права власності на спадкове майно позивач звернувся в листопаді 2021 року, тобто з порушенням строків позовної давності, наслідки пропуску яких відповідачі просять застосувати до даних позовних вимог та відмовити в їх задоволенні. Щодо позовних вимог про визнання договору довічного утримання недійсним, то такі вимоги були предметом розгляду у справі № 405/2703/19. Відповідно до рішення суду від 27.01.2020 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Нікітенко Олени Валеріївни про визнання недійсним договору довічного утримання відмовлено. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 08.10.2020 року вищезазначене рішення залишено без змін, постановою Верховного Суду від 22.07.2021 року рішення суду першої та апеляційної інстанцій також залишені без змін. Зокрема, Верховним Судом зазначено, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про його необґрунтованість Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок позивача.

Outcome: dismissed