Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 04.06.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить усунути перешкоди у користуванні житловим будинком під номером [ADDRESS] , загальною площею 174,0 кв.м., житловою площею 79,0 кв.м., шляхом його вселення до указаного будинку; зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкоди у користуванні житловим будинком під номером [ADDRESS] . Ухвалою суду від 14.06.2021 року провадження по справі відкрито. 28.08.2021 року відповідачем [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву. 02.11.2021 року від сторони позивача до суду надійшла відповідь на відзив. Ухвалою суду від 18.11.2021 року закрито підготовче провадження. Представник позивача [PERSON] до судового засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала та просить задовольнити. 31.10.2022 року судом отримано заяву адвоката Гроза І.В., подану електронною поштою, про відкладення розгляду справи, в якій адвокат вказала, що перебуває на лікуванні, довідки будуть отримані 31.10.2022 року та подані до суду. Доказів на підтвердження причин поважності неявки до судового засідання відповідача та її представника суду не надано. При цьому суд зважає на тривалий час перебування справи на розгляді та зокрема на те, що з часу призначення судового засідання по суті спору ухвалою від 18.11.2021 року адвокат відповідача подавала заяви про перенесення розгляду справи з різних причин - 07.12.2021 року, 24.01.2022 року, 31.01.2022 року, 04.04.2022 року, 14.04.2022 року, 24.05.2022 року. В судовому засіданні 29.06.2022 року за присутності представників сторін судом було розпочато розгляд справи по суті, оголошено позовну заяву та відзив на позов, заслухані вступні слова та відповіді на питання, оголошено перерву до 15.09.2022 року та визначено розпочати з`ясування обставин справи розпочати з допиту свідків. В судовому засіданні 15.09.2022 року за клопотанням представника відповідача було оголошено перерву в з хворобою свідків. Доказів на підтвердження поважності причин неявки свідків в судове засідання 31.10.2022 року суду не надано. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання свідка, експерта, спеціаліста, перекладача суд заслуховує думку учасників справи про можливість розгляду справи за відсутності свідка, експерта, спеціаліста, перекладача, які не з`явилися, та постановляє ухвалу про продовження судового розгляду або про відкладення розгляду справи. Одночасно суд вирішує питання про відповідальність особи, яка не з`явилася. Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Враховуючи наведене та передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, неодноразове призначення справи до розгляду, обізнаність учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи за наявними матеріалами. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В позовних вимогах позивач посилається на те, що сторони з 01.06.2002 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. 20.02.2015 року під час шлюбу відповідачем були укладені угоди щодо купівлі нерухомого майна: земельних ділянок під номерами [ADDRESS] та [ADDRESS] та домоволодіння по [ADDRESS] . Договори були укладені за письмової згоди позивача. Останнім часом подружжя відчувало складнощі, пов`язані з кризою сімейних відносин. Наприкінці 2020 року стосунки між сторонами загострились. Позивач зазначає, що відповідач проявляла щодо нього агресію, сварилася, провокувала до скандалів, ображала, виганяла з дому, що негативно позначалося на сторонах та їх неповнолітніх дітях. З метою запобігання посилення конфлікту, а також на ультимативну вимогу дружини, позивач зібрав свої речі та 29.01.2021 року переїхав до будинку на [ADDRESS] , в якому проживав до 20.02.2021 року. Позивач зазначає, що протягом вказаного часу сторони нормально спілкувались, позивач купував продукти для сім`ї, відвідував дітей, сплачував комунальні послуги, тощо. 20.02.2021 року позивач разом з матір`ю [PERSON] та друзями поїхав на тиждень до Буковелю. 28.02.2021 року після повернення з [PERSON] , позивач не зміг потрапити до будинку, оскільки всі замки на вхідних дверях були замінені. На телефонні дзвінки відповідач не відповідала. Оскільки позивач залишився на вулиці, а крім того в будинку [ADDRESS] в сейфі зберігалася його мисливська зброя, доступу до якої він був позбавлений, позивач звернувся до правоохоронних органів. Шлюб між сторонами був розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.05.2021 року, однак рішення на час подання позову не набрало законної сили. Позивач зазначає, що навіть розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на придбане в період шлюбу майно. Позивач змушений проживати в квартирі батьків та у друзів, оскільки відповідач продовжує створювати перешкоди у користуванні будинком та земельними ділянками, які є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Ключі від будинку та від вхідної хвіртки відповідач позивачу не віддає, пускати до будинку та на земельні ділянки відмовляється. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] посилається на те, що позивач [PERSON] не надав будь-яких доказів того, що спірне нерухоме майно придбане сторонами за рахунок коштів подружжя [PERSON] . Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач зазначає, що ані вона, ані позивач ніколи не мали таких великих доходів та коштів, тому їх з позивачем родина не могла собі дозволити таку коштовну покупку. Позивачу відомо, що будинок, в якому він бажає проживати, придбаний за рахунок грошових коштів, які продавцю сплатили особисто батьки відповідачки - [PERSON] та [PERSON] , та саме їм належить спірний будинок. Сторони мали зобов`язання переоформити це майно на батьків відповідача, а тому будь-яких підстав для проживання в даному будинку позивача немає. Відповідач вважає, що даним позовом та рішенням у справі можуть бути порушені інтереси та права [PERSON] та [PERSON] , які купили та є власниками спірного будинку, тому їх необхідно залучити в якості третіх осіб у справі. Також відповідач вважає, що причиною звернення позивача до суду стало те, що з січня 2021 року між сторонами погіршилися стосунки та рішенням суду від 28.05.2021 року їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу неповнолітні діти колишнього подружжя проживають з відповідачем [PERSON] та перебувають на її утриманні та утриманні дідуся та бабусі - батьків відповідача. Позивач належної матеріальної допомоги дітям не надає та наполягає на тому, щоб те майно, що придбавалося під час шлюбу подружжям відповідач погодилася віддати йому. На час подання відзиву в користуванні позивача перебуває все спільне майно подружжя: квартира, офіс, два автомобілі, паркомісця, а також він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . В домоволодінні під [ADDRESS] проживають відповідач, двоє неповнолітніх дітей, батько та мати відповідача. Таким чином на думку відповідача немає жодних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 01.06.2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, актовий запис №388, складений Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції, що вбачається з свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] /а.с.11/. Відповідно до Договору купівлі-продажу від 20.02.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., продавець [PERSON] передала у власність, а покупець [PERSON] прийняла у власність земельну ділянку під номером [ADDRESS] . Пунктом 6.6. Договору визначено, що цей договір укладається за письмовою згодою чоловіка покупця, [PERSON] /а.с.14-17/. Відповідно до Договору купівлі-продажу від 20.02.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., продавець [PERSON] передала у власність, а покупець [PERSON] прийняла у власність земельну ділянку під номером [ADDRESS] . Пунктом 6.6. Договору визначено, що цей договір укладається за письмовою згодою чоловіка покупця, [PERSON] /а.с.20-23/. Відповідно до Договору купівлі-продажу від 20.02.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., продавець [PERSON] передала у власність, а покупець [PERSON] прийняла у власність домоволодіння під номером [ADDRESS] . Пунктом 5.7. Договору визначено, що цей договір укладається за письмовою згодою чоловіка покупця, [PERSON] /а.с.26-29/. Судом досліджено Заяву (про згоду на придбання) від 20.02.2015 року, подану [PERSON] приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлані Володимирівні, відповідно до якої [PERSON] дає згоду своїй дружині [PERSON] на придбання домоволодіння під номером " [ADDRESS] , земельної діляннки під номером " [ADDRESS] , земельної діляннки під номером " [ADDRESS] та укладення нею відповідних договорів купівлі-продажу на умовах йому відомих. [PERSON] підтверджує, що грошові кошти, які витрачаються на придбання домоволодіння та земельної ділянки є спільною сумісною власністю. Придбані домоволодіння та земельна ділянка також буде об`єктом права спільної сумісної власності, як такі, що набуваються за час перебування у зареєстрованому шлюбі. При цьому [PERSON] стверджує, що договори купівлі-продажу, які укладаються за участю його дружини відповідають інтересам сім`ї, є вигідними для них та відповідають їх волевиявленню /а.с.130/. Згідно з Талоном-повідомленням єдиного обліку №5903, виданим старшим інспектором-черговим майором поліції ОРУП №1 ГУНП в Одеській області Таран К.Г. 28.02.2021 року надійшла заява [PERSON] , [INFO] , мешкає: [ADDRESS] , в якій просить зафіксувати факт обмеження доступу до сейфу, розташованого за адресою: [ADDRESS] , де зберігається мисливська зброя, до якої внаслідок заміни дружиною замків вхідної двері він тимчасово не має /а.с.38/. 01.03.2021 року Начальником ОРУП №1 надано письмову відповідь №60-висн 1826, якою [PERSON] проінформовано, що його звернення щодо перешкоджання у користуванні спільно надбаного з дружиною [PERSON] майном, а саме приватним будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] розглянуто відповідно до Закону України "Про звернення громадян". Вищезазначене звернення зареєстровано у встановленому порядку до ЄО ОРУП №1 за №5896 від 28.02.2021 року та ретельно розглянуто. В період розгляду даного матеріалу встановлено, що факти викладені в зверненні містять ознаки цивільно-правових відносин, за вирішення яких рекомендовано звернутись до суду у приватному порядку /а.с.40/. 13.03.2021 року [PERSON] звернулась до т.в.о. начальника ОРУП №1 полковника поліції Коцар О.М. з заявою, в якій вказала, що 13.03.2021 року за адресою [ADDRESS] , при зборі особистих речей у шафі було виявлено відкритий сейф зі зброєю, набоями та дозвільними документами. На думку [PERSON] ці речі належать колишньому чоловіку [PERSON] . За вказаною адресою [PERSON] не зареєтрований та не проживає. За останні півроку за зазначеною адресою [PERSON] не мешкала та не перебувала та звідки там з`явилися ці речі їй невідомо. На даний час там ніхто не проживає. В зазначеній заяві [PERSON] просить прийняти у неї вказані зброю, набої та дозвільні документи /а.с.41-43/. 15.03.2021 року згідно з розпискою [PERSON] отримав зброю з набоями та дозвільні документи /а.с.44/. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.05.2021 року у справі №522/6652/21 позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №388 від 01.06.2002 року. Пісял розірвання шлюбу [PERSON] залишено дошлюбне прізвище " [PERSON] " /а.с.69-70/. 28.08.2021 року [PERSON] також звертався до начальника ОРУП №1 ГУНП в Одеській області з заявою, в якій просив зафіксувати факт перешкоджання в користуванні спільно надбаним з дружиною [PERSON] приватним будинком за адресою: [ADDRESS] , а саме двері та замки замінені, особисте майно [PERSON] частково всередені, частково передане в інше приміщення /а.с.45/. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 26.03.2021 року [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 18.05.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Савченко С.В. /а.с.67-68/. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 03.03.2021 року [PERSON] є власником також інших, відмінних від предмету даного спору об`єктів нерухомості /а.с.122-129/. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Згідно зі статтею 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Відповідності до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав, особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб чи завдати шкоди довкіллю. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням права в інших формах. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 150 ЖК України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи судом встановлено, що в період шлюбу сторін по справі [PERSON] були придбані об`єкти нерухомості: земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , а також домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Відповідні договори купівлі-продажу укладені відповідачем з підписанням позивачем особистої згоди на укладення таких угод. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Суд погоджується з доводами сторони позивача, що враховуючи застосування презумпції спільності права власності позивач не зобов`язаний доводити, що він є співвласником нерухомого майна, вселитися до якого він намагається. Разом з тим вказану презумпцію може бути спростовано й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Однак в даному випадку відповідач не вважає спірний будинок своєю особистою власністю, а посилається на те, що він є власністю її батьків, що належними та допустимими в сенсі ст. ст. 77, 78 ЦПК України доказами не підтверджено. При цьому якщо батьки відповідача [PERSON] вважають себе власниками спірного майна, вони не позбавлені права самостійно звернутися до суду за захистом своїх прав в іншому провадженні. Суд зазначає, що на момент ухвалення рішення договори купівлі-продажу від 20.02.2015 року земельної ділянки під номером [ADDRESS] площею 0,1 га, кадастровий номер 5110136900:33:007:0017, земельної ділянки під номером [ADDRESS] площею 0,0025 га, кадастровий номер 5110136900:33:007:0036, домоволодіння під номером [ADDRESS] , яке складається з літ. А - жилий будинок, загальною площею 174,0 кв.м., житловою площею 79,0 кв.м., не визнані судом недійсними, ніким не оскаржені, а тому є правомірними та з огляду на те, що укладені в період шлюбу, придбане нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Доводи сторони відповідача стосовно того, що в користуванні позивача перебуває все спільне майно подружжя, що діти знаходяться на утриманні відповідача та її батьків, а також, що у власності позивача є двохкімнатна квартира за іншою адресою, суд не приймає до уваги, оскільки вказані обставини не стосуються предмету даного спору та не мають правового значення для вирішення питання щодо користування спільним майном. Таким чином, в ході судового розгляду справи стороною позивача доведено, що домоволодіння [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі, отже позивач [PERSON] як співвласним має право користування вказаним об`єктом нерухомості для власного проживання. Порушення зазначеного права позивача з боку відповідача [PERSON] підтверджується відповідними зверненнями до поліції, а також поясненнями сторони відповідача щодо того, що позивач [PERSON] будь-яких підстав для проживання в спірному будинку не має. Враховуючи принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства суд не збирає докази за власною ініціативою та ухвалює рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог сума сплаченого при поданні позовної заяви судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved