Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 06.08.2021 року звернулись до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити дії, яким просять визнати право позивачів на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , зобов`язати Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб зареєструвати місце проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що [PERSON] та [PERSON] з 01.08.1984 року по 02.05.2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання ними було придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2008 року, право власності на яку було оформлено на [PERSON] . Після придбання квартири [PERSON] уклав з АТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір № 22033131904 на споживчі цілі у розмірі 99960,00 доларів США. На забезпечення виконання умов кредитного договору 09.10.2008 року було укладено договір іпотеки та надано в іпотеку банку нерухоме майна, а саме спірну квартиру. Після придбання квартири позивачі по теперішній час проживають в квартирі. Зазначили, що рішенням суду від 30.11.2010 року кредитний договір № 22033131904 було розірвано та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму боргу в розмірі 1016110,41 грн. В ході виконавчих дій спірна квартира була виставлена на торги і в результаті передана у власність АТ «Райффайзен Банк Аваль» на підставі свідоцтва від 27.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. Зазначили, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.04.2014 року у справі № 759/12097/13 було задоволено позові вимоги банку в частині виселення позивачів та [PERSON] зі спірної квартири. Проте з 2012 року позивачів не виселяли в судовому порядку і вони також в добровільному порядку не виселялись зі спірної квартири. Крім того, вказали що 30.06.2021 року приватним нотаріусом КМНО Маматовою В.В. був посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , відповідно до якого новим власником спірної квартири став [PERSON] . На підставі викладено просили позов задовольнити, посилаючись на те, що вони також мають право користування квартирою незалежно від того, що в даний час змінився власник квартири, так як іпотечна квартира була придбана не за кредитні кошти і виселити їх без надання іншого житла ніхто не має право. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечувала проти заявлених позовних вимог, просила відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у поданому до суду відзиві. Представник Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляд справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 01.08.1984 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 7). Під час спільного проживання подружжям було придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2008 року, право власності на яку було оформлено на [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що 09.10.2008 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 22033131904 про надання кредиту в сумі 99960,00 доларів США, строком на 120 місяців на споживчі цілі. В забезпечення виконання умов кредитного договору 09.10.2008 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 2116 та надано в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.04.2014 року по цивільній справі № 759/12097/13 задоволено позовні вимоги в частині виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] (а.с. 122-123). З вищевказаного рішення суду вбачається, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.11.2010 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 1016110,41 грн. боргу за кредитним договором та судові витрати. 27.06.2012 року приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. було видано свідоцтво про право власності ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на спірну квартиру (а.с. 126). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] а також [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] з 17.06.2021 року (а.с. 118-121). 30.06.2021 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Маматовою В.В., відповідно до якого банк передав у власність [PERSON] нерухоме майна, а саме квартиру [ADDRESS] (а.с. 81-86). Звертаючись до суду, позивачі посилаються на те, що мають право користування спірною квартирою незалежно від того, що в даний час змінився власник квартири, так як іпотечна квартира була придбана не за кредитні кошти і виселити їх без надання іншого житла заборонено. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення (ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За змістом положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, а також враховуючи, що жоден із позивачів не є власником спірної квартири, та знятий з реєстраційного обліку з 17.06.2021 року на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24.04.2014 року № 759/12097/13, факту порушення прав позивачів з боку відповідача, суд вважає що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім того, оскільки у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed