Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулась до суду з заявою і просить встановити той факт, що її національність німка. Свою заяву обґрунтовує тим, що вона народилася [INFO] в с. Карлсталь Біляївського району Одеської області. У свідоцтві про її народження в графі батьки записані [PERSON] за національністю українець та [PERSON] за національністю німка. Батьками її матері, відповідно її дідусем та бабусею, є [PERSON] та [PERSON] , які за національністю також були німцями. Таким чиним, вона має німецьке коріння, її мати за життя дотримувалась традицій німецької культури, відносила себе до католицького віросповідання, підтримувала зв`язок зі своїми братами та сестрами, які проживають в Німеччині, їздила до них в гості. Заявниця відносить себе до німецької національності, у її сім`ї завжди відзначалися німецькі свята, вшановувались німецькі традиції, культурні цінності та звичаї. Вона підтримує зв`язок зі своїми родичами, які наразі усі проживають в Німеччині та за національністю є німцями. Заявниця та її діти вивчають німецьку мову, культуру та історію. На даний час вона прагне відновити та зберегти своє етнічне німецьке походження, у зв`язку з чим звернулась до Біляївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про внесення доповнень до актового запису про її народження №19 від 24 квітня 1957 року, але їй було відмовлено з тих підстав, що актовим записом про народження не передбачено графу «національність». У зв`язку з тим, що в жодному документі, який підтверджує її особу, не передбачені відомості про належність до національності, вона не може її підтвердити, а тому змушена звернутися з даною заявою до суду. Заявниця в судове засідання не з`явилась, але подала до суду заяву, в якій вказала, що на задоволенні заяви наполягає та просить справу розглянути без її участі. Представник заінтересованої особи Біляївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, але направив до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі. Приймаючи до уваги заяви заявниці та представника заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що заявниця [PERSON] народилась [INFO] в с. Карлсталь Біляївського району Одеської області, згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.10). У свідоцтві про народження батьками заявниці вказані [PERSON] за національністю українець, та [PERSON] за національністю німка. 03 серпня 1989 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] », відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.9). Заявниця бажає відновити та зберегти етнічне походження свого роду, що дозволить зберегти і документально підтвердити її приналежність до німецької національності, зберегти та документально підтвердити зв`язок з її предками німецької національності, що особливо важливо для неї через застосування до її родини репресій за національною ознакою, зберегти можливість користуватися окремими програмами і гарантіями, передбаченими діючим законодавством Федеративної Республіки Німеччина для громадян пострадянських республік німецького походження і нащадків німців, репресованих за національною ознакою, а також дозволить привести усі її документи до одноманітності в частині декларації її національності. Вона звернулась до Біляївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про внесення доповнень до актового запису про її народження №19 від 24 квітня 1957 року, але їй було відмовлено з тих підстав, що актовим записом про народження не передбачено графу «національність» (а.с.8). Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що мати заявниці [PERSON] мала дошлюбне прізвище [PERSON] (а.с.11). У відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] за національністю німець та [PERSON] за національністю німка (а.с.12). З архівної довідки Інформаційного центру Одеської обласної ради №13/вх.5000-Ш від 18.05.1993 року вбачається, що [PERSON] , 1874 року народження, уродженець Зельцського району Страсбургської сільської ради, німець за національністю, на підставі Постанови ГОКО «Про переселення колишніх куркулів» від 27.08.1931 року, як голова сім`ї, був виселений на працепоселення в Верхотурський район Свердловської області с. Маркушино разом з сім`єю: [PERSON] , 1875 року дружина, [PERSON] , 1914 року син, [PERSON] , 1922 року донька, [PERSON] , 1928 року донька, [PERSON] , 1930 року син, [PERSON] , 1912 року син, [PERSON] , 1922 року син. Згідно архівної довідки Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області №79 від 19.09.2021 року [PERSON] , 1885 (1875) р.н., місце народження с. Страсбург Роздільнянського району Одеської області, за національністю німка, за соціальним походженням член сім`ї кулака, у серпні 1931 року відповідно до постанови Державного комітету оборони від 27 серпня 1931 року виселена з Одеської області на спецпоселення до Сухоложського району Свердловської області (а.с.16). З довідки про реабілітацію №30 від 11.08.1994 року вбачається, що [PERSON] , 1927 року народження, яка проживала до виселення в с. Страсбург Роздільнянського району Одеської області, з 1930 року знаходилась в Свердловській області на спецпоселенні (висилці) (а.с.13). За таких обставин суд вважає, що матеріалами справи підтверджений той факт, що родина заявниці [PERSON] має німецьке коріння, близькі члени її сім`ї, які були німцями за національністю, були репресовані за національною ознакою, та цим підтверджена приналежність [PERSON] до німецької національності. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду за захистом конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у частині першій статті 315 ЦПК України. Згідно частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, роз`яснено, що суд може встановлювати факти, які й за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. У відповідності до статті 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду та віросповідання. Право на вибір національної належності, віросповідання реалізується за вибором особи безпосередньо. Відсутність правового регулювання відносин зміни актових записів в частині інформації про національність особи вказує на те, що національне законодавство не є чітким в цій частині. У разі наявності прогалин в правовому регулюванні відносин, правове регулювання таких відносин здійснюється на основі інституту аналогії. Перешкоди реалізації наданого законом права ґрунтується не на законі, а на неправильному тлумаченні закону, оскільки будь-яких обмежень здійснення відповідного права не вказано, навпаки, кожному гарантовано право на вільний вибір способу поширення інформації про свою національність чи не поширення такої, отже і компетенція щодо визначення змісту цієї інформації належить виключно особі. Зазначений висновок також підтверджується положенням статті 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, в якій вказано, що кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року №703/97-ВР встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід`ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Частиною 1 статті 11 Конвенції визначено, що сторони зобов`язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім`я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах. Відповідно до статті 4 Закону України «Про національні меншини в Україні» відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, пов`язаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України. Статтями 1,\~3\~Закону України\~«Про національні\~меншини в\~Україні» встановлено,\~що Україна\~гарантує громадянам\~республіки незалежно\~від їх\~національного походження\~рівні політичні,\~соціальні,\~економічні та\~культурні права\~і свободи,\~підтримує розвиток\~національної самосвідомості\~й самовиявлення. Усі\~громадяни України\~користуються захистом\~держави на\~рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід`ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Згідно положень\~статті 11\~Закону України\~«Про національні\~меншини в\~Україні» громадяни\~України мають\~право вільно\~обирати та\~відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. У відповідності з вимогами статей 269, 270, 300 ЦК України право на національність є особистим немайновим правом. Нормами статті 291 ЦК України встановлено, що фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Фізична особа не може бути проти її волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. За змістом статті 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Встановлення факту приналежності до німецької національності заявниці необхідно для відновлення та збереження етнічного походження свого роду, що дозволить зберегти і документально підтвердити її приналежність до німецької національності. З урахуванням викладеного суд вважає, що заява [PERSON] про встановлення факту національності знайшла своє підтвердження в судовому засіданні і підлягає задоволенню.

Outcome: approved