Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

У вересні 2022 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 06.08.2005 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, під час якого у них народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, спільне життя з відповідачкою не склалось та вони стали проживати окремо, при цьому їх спільні діти залишились проживати разом із батьком та перебувають на його утриманні. Також вказував, що оскільки фактичні шлюбні відносини між ним та відповідачкою припинені, вважає, що подальше спільне життя з відповідачкою та збереження шлюбу є неможливим і суперечить його інтересам. Підстав для примирення не вбачає.Вже тривалий час вони проживають із відповідачкою окремо та за їхньою спільною домовленістю їхні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , наразі проживають разом із ним як внутрішньо переміщені особи за адресою [ADDRESS] . Отже, зважаючи на те, що їхні з відповідачкою діти проживають з ним, а відповідачка зі свого боку погоджується із цим, вважає,що у суду є всі правові підстави вирішити питання про подальше залишення проживання їхніх з відповідачкою дітей з ним. Спору про поділ майна між ним та відповідачкою немає, як і спору щодо залишення проживання дітей разом із ним. Однак, наявність неповнолітніх дітей позбавляє можливості розірвати шлюб через органи державної реєстрації, а тому у нього немає іншого шляху, крім зверненням із цим позовом до суду. Посилаючись на вказане, просив суд розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 06.08.2005 року, Відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, та визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти задоволення позову. Відповідно до вимог ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до вимог ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, при цьому суд також приймає до уваги визнання позову відповідачкою, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін, не порушує свободи чи інтереси інших осіб, та відповідає вимогам ч.4 ст.206 ЦПК України. Так, згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи убачається, що 06.08.2005 року між позивачем та відповідачкою зареєстровано шлюб, під час якого у них народилось двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а/с 5,12-13). Відповідно до копій довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 05.09.2022 року, [PERSON] , та [PERSON] проживають в [ADDRESS] , а саме разом із позивачем - батьком дітей (а/с 16-17, 60). Крім того, судом встановлено та убачається зі змісту поданого позову, що між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, спільного господарства вони не ведуть та проживають окремо й відповідно позивач наміру продовжувати подружні відносини із відповідачем не має, що також не заперечується й поданими сторонами на адресу суду письмовими заявами, в яких зокрема відповідачка не заперечувала щодо розірвання шлюбу. Спір щодо поділу спільного майна подружжя, як убачається зі змісту поданого позову відсутній та доказів на спростування вказаного відповідачем не надано. Так, згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Щодо позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, то суд зазначає наступне. З матеріалів справи убачається, що між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріальний договір щодо визначення місця проживання дітей, виховання та утримання від 08.09.2022 року(а/с23-24). Так, згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до вимог ч. ч.1, 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно із ч.ч.1, 2,3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. З матеріалів справи убачається, що на момент розгляду справи між сторонами спір щодо місця проживання дитини відсутній. Крім того, відповідачка подала до суду письмову заяву, в якій вказувала, що не заперечує в задоволенні вимог позивача й в частині визначення місця проживання дітей разом із ним, а також вказувала що планує виїхати до Німеччини (а.с. 48). Також між сторонами в нотаріальному порядку був укладений договір щодо визначення місця проживання дітей, виховання та утримання від 8 вересня 2022 року (а.с. 23), що також свідчить про відсутність спору між сторонами та існування домовленості про проживання дітей із батьком. До того ж, згідно наданих доказів, позивач має можливість у повному обсязі забезпечувати виховання та утримання дітей, має постійне місце роботи, не перебуває на обліках у лікаря-нарколога та психіатра, має у власності нерухоме майно . Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо визначення місця проживання дітей, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи, створення батьком належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком. Крім того, беручи до уваги, що місце проживання дитини з одним із батьків не є перешкодою для іншого щодо виконання як обов`язків так і здійснення прав. Також на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по зверненню до суду в розмірі 2 977 грн. 20 коп. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved