Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

Представник позивачки адвокат Гримут Т.В., в інтересах позивачки [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідачки [PERSON] , третя особа Буштинська селищна рада Тячівського району Закарпатської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] , який їй належить на праві приватної власності, про що свідчить витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 квітня 2017 року № 86017907. В будинку позивачки, згідно акту обстеження матеріально-побутових умов, проживають позивачка та її син. Відповідачка [PERSON] є сторонньою особою для позивачки, вона не являється наймачем даного житлового будинку, також не є ні членом сім`ї, а ні колишнім членом сім`ї власника будинку. [PERSON] не проживає за місцем реєстрації вже більше 1 року 6 місяців. Реєстрацією у будинку позивачки, відповідачка [PERSON] порушує її майнові та житлові права, право власності, оскільки така заважає вільно володіти, розпоряджатися та користуватися належним їй житловим будинком або відчужувати його, у тому числі в оформленні субсидії, розмір якої залежить від кількості проживаючих у будинку осіб, а тому просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на проживання, користування житловим приміщенням в будинку за адресою [ADDRESS] . 25 липня 2022 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області відкрито провадження у справі та призначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, а також встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачка своїм правом щодо подачі відзиву на позовну заяву не скористалася. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі позивачки, просила позов задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. Клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило. В судове засідання представник третьої особи Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області не з`явився, згідно поданої заяви, просив розгляд проводити розгляд справи без участі представника. Суд, виконуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив, а також те, що представник позивача просить справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити та в заяві зазначив, що не заперечує проти заочного вирішення справи, ухвалив провести заочний розгляд справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України,\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України,\~встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 86017907 від 27 квітня 2017 року, за позивачко [PERSON] зареєстровано на підставі довідки № 4112, виданої 02 грудня 2016 року Буштинською селищною радою Тяівського району Закарпатської області, право власності в цілій частині на житловий будинок [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1235527021244 ( а.с. 11). Згідно довідки № 2965 від 07 грудня 2021 року виданої виконавчим комітетом Бушинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області встановлено, що відповідачка [PERSON] , дійсно зареєстрована за адресою [ADDRESS] , проте фактично за вказаною адресою не проживає більше восьми місяців (а.с.9). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного депутатом Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області Токач О.І. від 07 грудня 2022 року встановлено, що власником будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою [ADDRESS] є [PERSON] . Громадянка [PERSON] , яка зареєстрована за вказаною адресою, вже більше восьми місяців за зазначеною адресою не проживає (а.с.12). Статтею 41 Конституції України, визначено, що право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, ратифікованої Україною 17.07.97 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1\~ст. 316 ЦК України,\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до\~ст. 317 ЦК України,\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. ч. 1, 2 ст.\~319 та ст. 321 ЦК України,\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.\~383\~Цивільного кодексу\~України та 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України\~у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним. Так, у відповідності до\~ст. 386 ЦК України,\~держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності і власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно\~ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1\~ст. 71 ЖК України,\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку у відповідності до ст. 72 ЖК України. Статтею 150 ЖК України,\~передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Отже,\~як встановлено\~в судовому\~засіданні,\~відповідачка [PERSON] \~ не\~проживає в\~належному позивачці\~ [PERSON] \~будинку за\~адресою [ADDRESS] ,\~більше одного\~року. За таких обставин, оскільки відповідачка маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин більше одного року, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачці, як власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи її законні права та інтереси, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачки [PERSON] , такою, що втратила право на користування житловим будинком є обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду, підлягають стягнення з відповідача.

Outcome: approved