Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, в якому зазначила, з до грудня 2001 року проживала з відповідачем цивільним шлюбом понад п`ять років. При цьому за час перебування у цивільному шлюбі з позивачем, а саме 14.08.2001 відповідач отримав у власність одноквартирний будинок площею 85,6 кв.м. за адресою [ADDRESS] . 11.12.2001 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, після чого подружжя вирішило перепланувати будинок для потреб сім`ї та збудувати новий придатний для повноцінного проживання. Вказувала, що проживаючи з відповідачем однією сім`єю у зареєстрованому шлюбі вони мали спільний бюджет, вели домашнє господарство та будували будинок. Внаслідок перепланування та добудови площа будинку значно збільшилася. Посилаючись на зазначене, а також те, що вона не може дійти згоди з відповідачем щодо поділу спірного будинку, позивач просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину одноквартирного будинку за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04.10.2021 у вказаній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідно до ухвали суду від 01.07.2022, занесеної до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, в матеріалах справи міститься відзив на позов, в якому сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що 04.04.2000 відповідач був вселений та зареєстрований у спірному будинку, 14.08.2001 він отримав свідоцтво про право власності на житло, а разом з позивачем почав проживати у спірному будинку з жовтня 2001 року, після чого у грудні 2001 року уклали шлюб. Зазначив, що з 1994 року до початку 2000 року відповідач проживав з іншою жінкою у цивільному шлюбі, тому твердження позивача про спільне проживання з відповідачем понад п`ять років не відповідає дійсності. Крім того, вказував, що спірний будинок був побудований задовго до укладення шлюбу між сторонами та приватизований особисто відповідачем, а після укладення шлюбу у вказаному будинку здійснювались виключно ремонтні роботи спрямовані на підтримання придатного стану для проживання. Надані позивачем докази не є підтвердженням понесення витрат на будівництво спірного будинку та зміною його площі. Стороною позивача було надано відповідь на відзив, у якій сторона вказувала, що спірний будинок був майже непридатний для проживання, у зв`язку з чим подружжя після укладення шлюбу розпочало його реконструкцію, в ході якої за рахунок спільних коштів було здійснено повну перебудову будинку, внаслідок чого суттєво збільшилася його вартість. Оскільки після розірвання шлюбу у сторін виникли проблеми з користуванням спірним майном внаслідок чинення позивачу перешкод з боку відповідача, позивач звертався до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом і рішенням суду позовні вимоги були задоволені. В подальшому сторони дійшли згоди у вирішенні вказаного питання уклавши договір про правовий режим майна. Заслухавши пояснення учасників, заслухавши покази свідків, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, 04.04.2000 Подільською РДА у м. Києві на підставі розпорядження №230 від 09.03.2000 відповідачу видано ордер на жиле приміщення №1054 серія Б на сім`ю з однієї особи (в особі [PERSON] ) на право зайняття жилого приміщення з однієї кімнати за адресою [ADDRESS] , жилою площею 16,2 кв.м. (а.с.96). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 14.08.2001 виконавчим комітетом Пуща-Водицької селищної ради, одноквартирний будинок за адресою [ADDRESS] , загальною площею 85,6 кв.м., належить [PERSON] (а.с. 37-38). З технічного паспорту на спірний одноквартирний будинок убачається, що будинок за адресою [ADDRESS] загальною площею 85,6 кв.м, жилою площею 16,2 кв.м, матеріал зовнішніх стін та перекриттів - дерево, будинок підключено до телефонної мережі, обладнано водопостачанням, каналізацією, газопостачанням, пічним опаленням, електропостачанням, радіотрансляційною мережею (а.с.125-126). Згідно інвентаризаційної характеристики ДП «Санаторій ім. Першого Травня» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» станом на 14.12.2001 будинок за адресою [ADDRESS] 1906 року будівництва, загальною площею 85,6 кв.м, жилою площею 16,2 кв.м, побудовано з дерева та рубероїда. Згідно інвентаризаційної довідки КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2019 №14419 від 10.04.2019, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] (а.с.91). Як убачається з акту обстеження затвердженого 17.03.2008 директором КП «Оболоньжитлоексплуатація», під час обстеження виявлено, що столова площею 14,6 кв.м та житлова кімната площею 16,2 кв.м знаходяться в стані природної руйнації та не використовуються за призначенням. 11.12.2001 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, актовий запис №21, який було розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12.11.2018. Від шлюбу сторони дітей не мають (а.с. 92). Згідно звіту складеного 23.06.2021 СОД - ТОВ «Гарант-Експертиза» про оцінку одноквартирного будинку загальною площею 85,60 кв.м, розташованого за адресою [ADDRESS] , ринкова вартість спірного будинку станом на дату оцінки становить 902700 грн. З технічного паспорту на спірну квартиру, виготовленого 14.01.2019, убачається, що загальна площа спірного будинку становить 83,3 кв.м, при цьому будинок складається з чотирьох кімнат жилою площею 48 кв.м., перша кімната - 9,2 кв.м, друга кімната - 11,8 кв.м, третя кімната - 8,5 кв.м, четверта кімната - 18,5 кв.м., зовнішні стіни - цегляні, газоблок, перекриття - дерево. Судом встановлено, що у 2006 році КП «Оболоньжитлоексплутація» зверталося з позовом до відповідача про зобов`язання привести у попередній стан будинок та земельну ділянку розташовані по [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідач без належних дозволів проводить реконструкцію будинку та добудував гараж. У відповідь [PERSON] та [PERSON] звернулися із зустрічним позовом, у якому просили визнати незаконними дії КП «Оболоньжитлоексплутація» у вчиненні перешкод у користуванні будинком [ADDRESS] , визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності на спірний будинок, зобов`язання виготовити та видати технічний паспорт та свідоцтво про право власності на будинок, про визнання права користування земельною ділянкою, про зобов`язання видати акт про право користування земельною ділянкою. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15.07.2008 у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.01.2009 скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15.07.2008 в частині вирішення позовної вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, вказану вимогу залишено без розгляду, в іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15.07.2008 залишено без змін. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.09.2020 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, зобов`язано відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] та надати дублікат ключів від вхідних дверей квартири. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що будинок був у незадовільному стані, з 2002 року родина [PERSON] почала робити у ньому ремонт. Як показав свідок [PERSON] в судовому засіданні, спірний будинок був у незадовільному стані, непридатний для проживання, після чого родина відбудувала його, зробила ремонт. При цьому свідок вказував, що основні роботи робила позивач. Свідок [PERSON] допитаний в судовому засіданні показав, що працював у санаторії, від якого отримано спірне майно. Зазначав, що спірний будинок був у розваленому вигляді, його ремонт здійснювала позивач власними силами, після чого зовнішній вигляд будинку значно покращився. Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні показав, що на момент отримання відповідачем будинку у власність свідку було 4 роки. Зазначив, що позивач приймала участь у будівництві будинку. Повідомив, що заінтересований у вирішенні справи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що працює разом з позивачем, допомагав будувати кришу спірного будинку. Повідомив, що первинного стану будинку не бачив. Зазначив, що позивач особисто робила ремонт будинку. Відповідно до положень ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст. 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, ст.15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 ЦК України). Тлумачення положень ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. За змістом ст. 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно усталеної судової практики, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Аналіз ч.1 ст. 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов: 1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального здорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя; 2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у ст. 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 у справі № 453/320/16-ц. Під трудовими затратами необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність збільшення вартості майна має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. У разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального подорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. При посиланні на вимоги ст. 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Зазначені висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20). У матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт трудових чи грошових затрат позивача у збільшення вартості спірного майна, при цьому такий факт не може підтверджуватися виключно показами свідків. Надані позивачем у якості доказів довідка КС «Форт» від 21.12.2019 щодо отримання позивачем кредитів з поміткою «на будівництво», роздруківка про виграш позивачем грошових коштів, а також специфікації, кошторисні розрахунки щодо замовлень оформлених позивачем та квитанції про оплату замовлень не можуть слугувати доказами понесення позивачем трудових чи грошових затрат по відношенню до спірного будинку, оскільки не містять жодної інформації з приводу адреси надання обумовлених послуг/виконання робіт/понесення витрат. Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження істотного збільшення вартості спірного будинку, оскільки відсутні дані щодо ринкової вартості будинку на час укладення шлюбу, а з огляду на загальну площу будинку визначену технічними паспортами приміщення її величина змінилася в сторону зменшення з 85,6 кв.м. на 83,3 кв.м. Суд також зауважує, що участь особи у проведенні ремонтних робіт, поліпшенні житлового будинку та інших приміщень надає право вимагати не визнання права власності, а відшкодування витрат на будівництво (у випадку належної доведеності обставин таких витрат). Зазначений правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18). Враховуючи викладене, оскільки позивач не надала переконливих, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що її внесок у переобладнання спірного приміщення у розумінні ч.1 ст. 62 СК України є достатньо вагомим для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачем на момент здійснення реконструкції спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя, суд дійшов висновку, що підстав для визнання особистого майна відповідача спільним майном подружжя не вбачається. Таким чином, судом не встановлено правових підстав для задоволення позовних вимог. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed