Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 19 листопада 2011 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , від якого у них народилося двоє синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вказує, що діти проживають разом з нею та знаходяться на її повному утриманні. Впродовж останніх кількох років спільного сімейного життя, відносини між ними поступово погіршувалися, що у кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, вже більше року разом не проживають. Вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, оскільки збереження шлюбу суперечить і її інтересам, і інтересам їх спільних дітей. Також вказує, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, вона з дітьми тимчасово переїхала до с. Т.Ремета Ужгородського району Закарпатської області, де вони зареєстровані як внутрішньо переміщені особи. Так, вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а чоловік участі у вихованні дітей не приймає, жодної матеріальної допомоги на їх утримання не надає, в той час як вона лише отримує допомогу при народження дитини у розмірі 860 грн та як внутрішньо переміщена особа. Працювати змоги також не має, оскільки на її утриманні перебувають двоє малолітніх дітей та весь свій час вона витрачає на догляд за ними. На підставі наведеного позивач просить розірвати між нею та відповідачем шлюб, а також стягнути з відповідача на її утримання аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 08 липня 2022 року до досягнення сином [PERSON] трирічного віку.\~\~\~\~\~\~\~\~\~ У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, однак подала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила такі задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки не повідомив, відзив не подав, а тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Встановлено, що 19 листопада 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 415, про що свідчить Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане вказаним відділом РАЦСу 19 листопада 2011 року. Також встановлено, що за час перебування в шлюбі у сторін народилося двоє дітей сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями відповідних свідоцтв про народження дітей серії [NUMBER] від 22 червня 2016 року та 19 грудня 2020 року. Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося, про що свідчать ті обставини, що позивач та відповідач, як видно зі змісту позову, сімейних стосунків не підтримують, спільно не проживають. Неявку сторін у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін та інтересам їх дітей. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість\~\~ і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам спільних дітей, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Стосовно позовної вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року в справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява №20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України. Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, можливості чоловіка надавати таке утримання. Відповідно до статті 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Частина 4 статті 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. При вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років суд виходить з положень ст. 84 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», беручи до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Суд звертає увагу, що у Сімейному кодексі України не встановлено максимального розміру аліментів, які можуть бути стягнені судом на утримання одного з подружжя. При цьому, суд при прийнятті рішення враховує прожитковий мінімум та кошти, що необхідні на життєві потреби особи. Слід зазначити, що аліменти мають бути достатніми й співрозмірними з огляду на цілі зобов`язання по утриманню. Суд при прийнятті рішення в кожному конкретному випадку має виходити із матеріального і сімейного стану платника та одержувача аліментів. Матеріальне становище платника оцінюється, виходячи з вартості належного йому майна, розміру заробітку (доходу). Про матеріальне становище також свідчить розмір витрат, що здійснюються платником на утримання себе й членів своєї сім`ї. Дослідженими у судовому засіданні доказами встановлено, що позивач [PERSON] на даний час не працює, оскільки здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трьох років, а саме сином [PERSON] , [INFO] , відтак потребує матеріальної допомоги. При визначенні розміру аліментів суд враховує те, що [PERSON] є внутрішньо переміщеної особою з міста Костянтинівка Донецької області, ніде не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за малолітнім сином [PERSON] , має також на утриманні сина [PERSON] , [INFO] , інших засобів до існування не має, перебуває в скрутному матеріальному становищі, так як отримує щомісячну одноразову допомогу при народжені дитини в розмірі 860 грн та допомогу на проживання як внутрішньо переміщена особа, а також з урахуванням матеріального становища відповідача, який є особою молодого працездатного віку, суд дійшов переконання, що позовні вимоги про стягнення аліментів слід задовольнити та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 08 липня 2022 року і до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , трьох років, тобто до [INFO] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, яким надано правову оцінку в ході розгляду справи, а тому позов в частині стягнення аліментів на утримання дружини також слід задовольнити повністю з урахуванням встановлених судом обставин. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору за позовною вимогою про стягнення аліментів, а також на підставі п. «г» п. 2 ч. 1 ст. 8 цього Закону була звільнена від сплати судового збору й за позовною вимогою про розірвання шлюбу. У зв`язку з цим, на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 1 984,80 гривень.

Outcome: approved