Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

24 квітня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в інтересах [PERSON] , 2008 р.н., Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, третя особа - Новомосковська районна державна нотаріальна контра Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. На обґрунтування вимог [PERSON] посилалася на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , [INFO] . За життя [PERSON] залишив заповіт, посвідчений 07 жовтня 2015 року секретарем Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Назаренко М.В. за р.№ 1135, яким усе своє майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право заповів онуку [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на: житловий будинок [ADDRESS] . В той же час, позивач [PERSON] вказує на те, що спірне нерухоме майно було придбане у період шлюбу позивача [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] ,а тому згідно до приписів ст. ст. 60, 70 СК України, спірне нерухоме майно належить їй та померлому на праві спільної сумісної власності подружжя в рівних частинах, тобто по 1/2 частці кожному. Таким чином, частка у спадщині після смерті [PERSON] на спірний житловий будинок становить 1/2. Крім того, позивач [PERSON] (дружина спадкодавця [PERSON] ) незалежно від наявності заповіту згідно до вимог ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадковому майні, яка становить половину частки, яка належала б кожному зі спадкоємців у разі спадкування за законом. Отже, оскільки за законом після смерті [PERSON] існує три спадкоємці: позивач [PERSON] та сини спадкодавця - [PERSON] і [PERSON] , які на момент смерті проживали разом зі спадкодавцем, частка у спадщині кожного з них за законом становить по 1/6 (тобто по 2/12), а тому обов`язкова частка у спадковому майні дружини спадкодавця [PERSON] (позивача) становить половину частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом, а саме 1/12 (де 1/6 або 2/12 : 2). У встановлений законом строк, позивач [PERSON] звернулася до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини, а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку та свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на будинок [ADDRESS] , після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , проте відповіддю державного нотаріуса Крутько Л.П. від 19 квітня 2021 року за вих. № 581/02-14 позивачу було відмовлено у вчиненні відповідних нотаріальних дій, оскільки свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, видане 26.12.1986 року Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області на підставі рішення від 24.10.1986 року № 32 на ім`я [PERSON] , в якому відсутні підпис посадової особи та печатка установи, яка видала документ, що суперечить вимогам ст. 47 ЗУ «Про нотаріат», п. 1 глави 8 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, п. 6.24 Правил ведення нотаріального діловодства. Крім того, неможливо визначити склад спадкового майна, оскільки наявні розбіжності щодо номеру будинку в наданих заявником документах, а саме: згідно свідоцтва про право власності від 26.12.1986 року вбачається, що будинок має номер № [NUMBER] , із довідки Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації «Дніпропетровської обласної ради» від 30.03.2021 року за вих. № 20466/21 вбачається, що за спадкодавцем на підставі свідоцтва про право власності, виданого 26.12.1986 року відповідно до рішення № 32 Виконавчого комітету Орлівщинської сільської ради від 24.10.1986 року, зареєстрований будинок [ADDRESS] , із довідки Орлівщинського старостинського округу № 3 Піщанської сільської ради від 29.03.2021 року за вих. № 53-3 вбачається, що власником будинку [ADDRESS] є спадкодавець [PERSON] . Зазначені обставини, позбавляють позивача [PERSON] на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадковому майні та свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на спірний будинок. В зв`язку з наведеним, в позовній заяві [PERSON] просила суд: - визнати за нею право власності на 7/12 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою:[ADDRESS] , який складається з: будинку - літ. «А» загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 55,2 кв.м.; сіней - літ. «а»; літньої кухні - літ. «Б»; прибудови - літ. «б»; гаража-сараю - літ. «В»; вбиральні - літ. «Г»; погрібу - літ. «Д»; колодязя № 1; воріт № 2; калитки № 3; забору № 4; замощення № 5, з яких: - 1/2 (тобто 6/12) частки житлового будинку, що належить їй у спільній сумісній власності; - 1/12 частки житлового будинку, що належить їй в порядку спадкування за законом як обов`язкова частка в спадковому майні, після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 30 квітня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05 серпня 2021 року зобов`язано Новомосковську районну державну нотаріальну контору Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . 16 листопада 2021 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] до [PERSON] , Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, третя особа - Новомосковська районна державна нотаріальна контра Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. На обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що [INFO] помер дід її сина [PERSON] , [INFO] - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS] . Даний житловий будинок є спільною сумісною власністю спадкодавця [PERSON] та його дружини [PERSON] (відповідача), оскільки придбаний у період шлюбу, а тому дружина спадкодавця має право на 1/2 (тобто 6/12) частки спірного будинку. За життя [PERSON] залишив заповіт, посвідчений 07 жовтня 2015 року секретарем Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Назаренко М.В. за р.№ 1135, яким усе своє майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право заповів онуку [PERSON] , [INFO] . Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частки (тобто 6/12) житлового будинку [ADDRESS] . Крім того, відповідач [PERSON] (дружина спадкодавця [PERSON] ) незалежно від наявності заповіту згідно до вимог ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадковому майні, яка становить половину частки, яка належала б кожному зі спадкоємців у разі спадкування за законом. Отже, оскільки за законом після смерті [PERSON] існує три спадкоємці: позивач [PERSON] та сини спадкодавця - [PERSON] і [PERSON] , які на момент смерті проживали разом зі спадкодавцем, частка у спадщині кожного з них за законом становить по 1/6 (тобто 2/12), а тому обов`язкова частка у спадковому майні дружини спадкодавця [PERSON] (відповідача) становить 1/6 (тобто 2/12). У встановлений законом строк, позивач [PERSON] в інтересах свого сина [PERSON] , [INFO] звернулася до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини за заповітом, а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинок [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , проте відповіддю державного нотаріуса Крутько Л.П. від 22 жовтня 2021 року за вих. № 1584/02-14 позивачу було відмовлено у вчиненні відповідних нотаріальних дій з тих підстав, що нею не було подано правовстановлюючих документів за спадкодавцем на спадкове нерухоме майно. Враховуючи, що відповідач [PERSON] має право на 8/12 часток спірного нерухомого майна, з яких: 1/6 (тобто 2/12) частки на праві спільної сумісної власності подружжя та 1/6 (тобто 2/12) обов`язкової частки у спадщині після смерті чоловіка [PERSON] ), а тому неповнолітній онук спадкодавця [PERSON] - [PERSON] , [INFO] за заповітом має право успадкувати після смерті діда [PERSON] 1/3 (тобто 4/12) частки спірного будинку. У зв`язку з наведеним, [PERSON] просила суду: - визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на 1/3 (тобто 4/12) частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: будинку - літ. «А» загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 55,2 кв.м.; сіней - літ. «а»; літньої кухні - літ. «Б»; прибудови - літ. «б»; гаража-сараю - літ. «В»; вбиральні - літ. «Г»; погрібу - літ. «Д»; колодязя № 1; воріт № 2; калитки № 3; забору № 4; замощення № 5, в порядку спадкування за заповітом після смерті діда [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 19 січня 2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] в інтересах [PERSON] , [INFO] до [PERSON] , Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, третя особа - Новомосковська районна державна нотаріальна контра Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом - прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] в інтересах [PERSON] , 2008 р.н., Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, третя особа - Новомосковська районна державна нотаріальна контра Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Ухвалою суду від 06 квітня 2021 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 01 листопада 2022 року залучено до участі у справі правонаступника третьої особи - Новомосковську районну державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, останній просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, проти задоволення зустрічних вимог не заперечував. Відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [INFO] в судове засідання не з`явилася, згідно заяви просила розглядати справу за її відсутності, первісні вимоги визнала, не заперечувала проти задоволення позову, зустрічні вимоги підтримує, просить задовольнити зустрічні вимоги. Представник відповідача - Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі. Представник третьої особи - Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, згідно заяв просив розглядати справу без його участі. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 23 квітня 1974 року Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] , актовий запис № 08, після реєстрації шлюбу [PERSON] було присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 23 квітня 1974 року. Встановлено, що [PERSON] у період шлюбу з [PERSON] (позивачем за первісним та відповідачем за зустрічним позовом) на підставі свідоцтва про право власності, виданого 26 грудня 1986 року Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області згідно рішення Виконавчого комітету Орлівщинської сільської ради № 32 від 24 жовтня 1986 року, зареєстрованого КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації за р.№ 163-1, набув у власність житловий будинок [ADDRESS] . Встановлено, що 13 вересня 2020 року чоловік позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] , [INFO] помер у віці 76 років, актовий запис № 221 від 17 вересня 2020 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17 вересня 2020 року. Спадкова справа № 237/2020 заведена 09 листопада 2020 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, номер у спадковому реєстрі 66717249, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 62386907 від 09 листопада 2020 року та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 65987470 від 12 серпня 2021 року. 09 листопада 2020 року дружина спадкодавця [PERSON] звернулася до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини, а в подальшому 19 квітня 2021 року з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на будинок [ADDRESS] , після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , проте відповіддю державного нотаріуса Крутько Л.П. від 19 квітня 2021 року за вих. № 581/02-14 [PERSON] було відмовлено у вчиненні відповідних нотаріальних дій, оскільки свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, видане 26.12.1986 року Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області на підставі рішення від 24.10.1986 року № 32 на ім`я [PERSON] , в якому відсутні підпис посадової особи та печатка установи, яка видала документ, що суперечить вимогам ст. 47 ЗУ «Про нотаріат», п. 1 глави 8 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, п. 6.24 Правил ведення нотаріального діловодства. Крім того, неможливо визначити склад спадкового майна, оскільки наявні розбіжності щодо номеру будинку в наданих заявником документах, а саме: згідно свідоцтва про право власності від 26.12.1986 року вбачається, що будинок має номер № [NUMBER] , із довідки Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації «Дніпропетровської обласної ради» від 30.03.2021 року за вих. № 20466/21 вбачається, що за спадкодавцем на підставі свідоцтва про право власності, виданого 26.12.1986 року відповідно до рішення № 32 Виконавчого комітету Орлівщинської сільської ради від 24.10.1986 року, зареєстрований будинок [ADDRESS] , із довідки Орлівщинського старостинського округу № 3 Піщанської сільської ради від 29.03.2021 року за вих. № 53-3 вбачається, що власником будинку [ADDRESS] є спадкодавець [PERSON] . Так, дійсно зі свідоцтва про право власності, виданого 26 грудня 1986 року Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області на підставі рішення Виконавчого комітету Орлівщинської сільської ради від 24 жовтня 1986 року № 32,зареєстрованого КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації за р.№ 163-1 на ім`я [PERSON] вбачається, що в ньому відсутній підпис посадової особи та печатка установи, яка видала документ, крім того будинок має номер [ADDRESS] . В той же час, з технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого станом на 30 жовтня 1986 року слідує, що житловий будинок під [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 26 грудня 1986 року Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області на підставі рішення Виконавчого комітету Орлівщинської сільської ради від 24 жовтня 1986 року № 32,зареєстрованого КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації за р.№ 163-1, який складається з:будинку - літ. «А» загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 55,2 кв.м.; сіней - літ. «а»; літньої кухні - літ. «Б»; прибудови - літ. «б»; гаража-сараю - літ. «В»; вбиральні - літ. «Г»; погрібу - літ. «Д»; колодязя № 1; воріт № 2; калитки № 3; забору № 4; замощення № 5. Роки побудови 1976-1979. Згідно довідки Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації «Дніпропетровської обласної ради» від 30 березня 2021 року за вих. № 20466/21 вбачається, що за спадкодавцем [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 26 грудня 1986 року Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області на підставі рішення Виконавчого комітету Орлівщинської сільської ради від 24 жовтня 1986 року № 32,зареєстрованого КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації за р.№ 163-1, зареєстрований будинок [ADDRESS] . Згідно довідки Орлівщинського старостинського округу № 3 Піщанської сільської ради від 29 березня 2021 року за вих. № 53-3 власником житлового будинку [ADDRESS] є спадкодавець [PERSON] . З цієї довідки також слідує, що номер житлового будинку [ADDRESS] не змінювався, рішення щодо зміни назви вулиці та адреси не приймалося. Під час розгляду даної справи судом було здійснено запит до Архівного відділу Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області щодо надання належним чином завіреної копії рішення Виконавчого комітету Орлівщинської сільської ради від 24 жовтня 1986 року № 32 відносно житлового будинку [ADDRESS] або [ADDRESS] , власником якого є спадкодавець [PERSON] , проте згідно відповіді від 08 жовтня 2021 року за вих. № 08-09/323/21 Архівним відділом було повідомлено про те, що документи за вказаний період серед архівного фонду Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області відсутні. Також судом встановлено, що відомості про право власності на житловий будинок за [ADDRESS] та [ADDRESS] в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 295670812 та № 295671133 від 21 січня 2022 року. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що спадкодавець [PERSON] набув право власності саме на житловий будинок за [ADDRESS] , а в свідоцтві про право власності від 26 грудня 1986 року, виданого Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району відповідно рішення № 32 від 24 жовтня 1986 року на ім`я [PERSON] помилково було зазначено адресу житлового будинку за [ADDRESS] . Вирішуючи спір по суті в частині заявлених первісних позовних вимог про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до положень ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, зазначене спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю позивача за первісним та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах з позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі з частки спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що частки [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності є рівними, тобто кожному з них на праві спільної сумісної власності належить по 1/2 (тобто 6/12) частці житлового будинку [ADDRESS] , у зв`язку з чим первісні позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню та за останньою належить визнати право власності на 1/2 (тобто 6/12) частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: будинку - літ. «А» загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 55,2 кв.м.; сіней - літ. «а»; літньої кухні - літ. «Б»; прибудови - літ. «б»; гаража-сараю - літ. «В»; вбиральні - літ. «Г»; погрібу - літ. «Д»; колодязя № 1; воріт № 2; калитки № 3; забору № 4; замощення № 5. Розглядаючи первісні та зустрічні позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом та заповітом, суд прийшов до наступного. Як вже встановлено вище, [INFO] у віці 76 років помер [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 221 від 17 вересня 2020 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17 вересня 2020 року. Померлий [PERSON] є чоловіком [PERSON] (позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовом) та дідом [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому частку у спільному сумісному майні, а саме на житловий будинок [ADDRESS] . За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 07 жовтня 2015 року секретарем Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Назаренко М.В. за р.№ 1135, яким усе своє майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право заповів онуку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 62386748 від 09 листопада 2020 року (номер у спадковому реєстрі 58160667). Спадкова справа № 237/2020 заведена 09 листопада 2020 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, номер у спадковому реєстрі 66717249, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 62386907 від 09 листопада 2020 року та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 65987470 від 12 серпня 2021 року. З матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернулися дружина спадкодавця [PERSON] та його син [PERSON] . Останнім державним нотаріусом Крутько Л.П. було повідомлено про наявність заповіту від імені [PERSON] та роз`яснено дружині спадкодавця [PERSON] її право на обов`язкову частку у спадковому майні згідно до приписів ст. 1241 ЦК України Встановлено, що 09 позивач 2020 року [PERSON] в інтересах свого сина [PERSON] , [INFO] також звернулася до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Відповіддю державного нотаріуса Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Крутько Л.П. від 19 квітня 2021 року за вих. № 581/02-14 позивачу за первісним та відповідачу за зустрічним позовом [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку та видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному сумісному майні подружжя на житловий будинок [ADDRESS] , після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, видане 26.12.1986 року Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області на підставі рішення від 24.10.1986 року № 32 на ім`я [PERSON] , в якому відсутні підпис посадової особи та печатка установи, яка видала документ, що суперечить вимогам ст. 47 ЗУ «Про нотаріат», п. 1 глави 8 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, п. 6.24 Правил ведення нотаріального діловодства. Крім того, неможливо визначити склад спадкового майна, оскільки наявні розбіжності щодо номеру будинку в наданих заявником документах, а саме: згідно свідоцтва про право власності від 26.12.1986 року вбачається, що будинок має номер № [NUMBER] , із довідки Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації «Дніпропетровської обласної ради» від 30.03.2021 року за вих. № 20466/21 вбачається, що за спадкодавцем на підставі свідоцтва про право власності, виданого 26.12.1986 року відповідно до рішення № 32 Виконавчого комітету Орлівщинської сільської ради від 24.10.1986 року, зареєстрований будинок [ADDRESS] , із довідки Орлівщинського старостинського округу № 3 Піщанської сільської ради від 29.03.2021 року за вих. № 53-3 вбачається, що власником будинку [ADDRESS] є спадкодавець [PERSON] . В той же час, право власності спадкодавця [PERSON] на спірний житловий будинок [ADDRESS] в судовому засіданні встановлено та підтверджено належними доказами. В свою чергу, відповіддю державного нотаріуса Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Крутько Л.П. від 28 жовтня 2021 року за вих. № 1584/02-14 відповідачу за первісним та позивачу за зустрічним позовом [PERSON] в інтересах [PERSON] , [INFO] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки нею не було подано правовстановлюючих документів за спадкодавцем на спадкове нерухоме майно. Вирішуючи спір по суті в частині заявлених первісних та зустрічних позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом та заповітом, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити, якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності. Згідно з п. 224 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою наказом міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. №20/5, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визнання) частки померлого у спільному майні. Як вже встановлено судом, частка спадкодавця [PERSON] у праві спільної сумісної власності на спірне спадкове нерухоме майна становить Ѕ (тобто 6/12) частки. Як вже зазначалося вище, [INFO] у віці 76 років помер [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 221 від 17 вересня 2020 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17 вересня 2020 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частку (тобто 6/12) житлового будинку [ADDRESS] . За життя [PERSON] залишив заповіт, посвідчений 07 жовтня 2015 року секретарем Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Назаренко М.В. за р.№ 1135, яким усе своє майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право заповів онуку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 62386748 від 09 листопада 2020 року (номер у спадковому реєстрі 58160667). Спадкова справа № 237/2020 заведена 09 листопада 2020 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, номер у спадковому реєстрі 66717249, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 62386907 від 09 листопада 2020 року та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 65987470 від 12 серпня 2021 року. В той же час, з матеріалів спадкової справи 237/2020, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що спадкоємцем першої черги спадкування, яка має право на обов`язкову частку у спадковому майні спадкодавця, передбаченого ст. 1241 ЦК України, є дружина спадкодавця - [PERSON] , [INFO] , яка на день смерті спадкодавця була зареєстрована та проживала разом з ним. Матеріали спадкової справи не місять відомостей, що дружина спадкодавця відмовилася від належної їй обов`язкової частки в спадковому майні на користь інших осіб. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Отже, Цивільним кодексом України визначені обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині, де право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Таким чином, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак, застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 цього Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім`ї чи найближчих родичів спадкодавця. Приписами частини першої статті 1241 ЦК України надано офіційне тлумачення Рішенням Конституційного Суду України від 11.02.2014 р. N 1-рп/2014, згідно з яким в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. Спірні правовідносини регулюються ст. 1241 ЦК України, за приписами якої малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. Тлумачення абзацу другого частини першої статті 1241 ЦК України свідчить, що зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині можливе з урахуванням (а) характеру відносин між спадкоємцями і спадкодавцем; (б) наявності інших обставин, що мають істотне значення. Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачено, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України. Отже, за змістом даної норми суд має насамперед врахувати, що особами, які мають право на обов`язкову частку, є певне коло специфічних суб`єктів, як в силу віку чи стану здоров`я є непрацездатними. Як встановлено судом та не заперечувалося іншими учасниками справи, дружина спадкодавця [PERSON] - позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] є непрацездатною вдовою, оскільки на день смерті спадкодавця досягла пенсійного віку, а тому остання в силу норм ст. 1241 ЦК України остання після смерті чоловіка [PERSON] спадкує незалежно від змісту заповіту половину частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом від усього спадкового майна. Отже, для визначення розміру обов`язкової частки у спадщині дружини спадкодавця [PERSON] , [INFO] , необхідно встановити частку, яка б належала їй за законом після смерті чоловіка, а тому важливо визначити коло спадкоємців за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Так, згідно з приписами ст. 1258 ЦК України, 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вже встановлено вище, дружина спадкодавця [PERSON] , [INFO] на день смерті спадкодавця [PERSON] була зареєстрована та проживала разом з ним, що підтверджується довідкою Орлівщинського старостинського округу № 3 Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 02 листопада 2020 року за вих. № 1802. Зокрема встановлено, що на час смерті [PERSON] , померлого [INFO] разом з ним також проживали та були зареєстрованими син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Орлівщинського старостинського округу № 3 Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 02 листопада 2020 року за вих. № 1802. Таким чином, спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] на належну йому 1/2 частку (тобто 6/12) будинку [ADDRESS] є: його дружина [PERSON] , [INFO] та сини спадкодавця - [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , які б за законом порівну спадкували по 1/6 (тобто 2/12) частки спадкового майна. Суд, встановивши, що частка дружини спадкодавця [PERSON] , [INFO] у спадковому майні, яка б належала їй за законом після смерті чоловіка [PERSON] складає 1/6 (тобто 2/12) частки спірного будинку, а тому відповідно до вимог ст. 1241 ЦК України, враховуючи наявність заповіту спадкодавця, дійшов висновку, що обов`язкова частка дружини померлого повинна становити половину частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом від усього спадкового майна, а саме 1/12 (де 1/6 : 2). Отже, визначивши обов`язкову частку, яка спадкується незалежно від змісту заповіту, суд дійшов висновку, що позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовом після смерті чоловіка [PERSON] спадкує за законом 1/12 частки житлового будинку [ADDRESS] , а онук спадкодавця [PERSON] - [PERSON] [INFO] спадкує за заповітом 5/12 частки спадкового будинку (де 1/2 (тобто 6/12) - 1/12 обов`язкової частки належної дружині спадкодавця). Як зазначалося вище, приписами ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. На підставі ст. 1258 ЦК України,1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача за первісним та позивача за зустрічним позовом немає та відповідно ст.16 ЦК України вони обрали правильний спосіб захисту свого порушеного права. За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавець [PERSON] у передбачений законом спосіб набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] , та враховуючи, що спірний будинок був придбаний у період шлюбу спадкодавця з позивачем за первісним позовом [PERSON] , що є їх спільною сумісною власністю, а тому частки кожного з них у праві спільної сумісної власності є рівними по 1/2 (тобто 6/12); зокрема, зважаючи на те, що неповнолітній онук [PERSON] , 2008 р.н. є спадкоємцем за заповітом після смерті діда [PERSON] , померлого [INFO] , якому належала 1/2 (тобто 6/12) частки спірного будинку, при цьому дружина спадкодавця [PERSON] незалежно від змісту заповіту згідно до ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині, що становить 1/12 частки, суд приходить до висновку, що за позивачем за первісним позовом [PERSON] належить визнати право власності на 7/12 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: будинку - літ. «А» загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 55,2 кв.м.; сіней - літ. «а»; літньої кухні - літ. «Б»; прибудови - літ. «б»;гаража-сараю - літ. «В»; вбиральні - літ. «Г»; погрібу - літ. «Д»; колодязя № 1; воріт № 2; калитки № 3; забору № 4; замощення № 5, з яких: 1/2 (тобто 6/12) частки спірного будинку, яка належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя та 1/12 частки житлового будинку в порядку спадкування за законом як обов`язкова частка в спадковому майні, після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] ; за зустрічним позовом за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] визнати право власності на 5/12 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: будинку - літ. «А» загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 55,2 кв.м.; сіней - літ. «а»; літньої кухні - літ. «Б»; прибудови - літ. «б»; гаража-сараю - літ. «В»; вбиральні - літ. «Г»; погрібу - літ. «Д»; колодязя № 1; воріт № 2; калитки № 3; забору № 4; замощення № 5, в порядку спадкування за заповітом після смерті діда [PERSON] , померлого [INFO] . Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення як первісного, так і зустрічного позовів. При цьому суд зазначає, що частковість зустрічних позовних вимог полягає в тому, що позивачем [PERSON] в інтересах [PERSON] , [INFO] помилково визначена 1/3 (або 4/12) частки за заповітом, оскільки обов`язкова частка дружини спадкодавця [PERSON] у спадковому майні становить не 1/6 (або 2/12) частки (що належала б їй у разі спадкування за законом), а саме половина від цієї частки, що становить 1/12. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідачів за первісним та зустрічним позовом, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивача за первісним та позивача за зустрічним позовом. На підставі викладено та

Outcome: approved