Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» про поновлення на роботі та стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку і допомоги на оздоровлення. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13.05.2022 року її було звільнено з посади фармацевта консультативно-діагностичного відділу КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцьк» за ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу №80-ос від 14.03.2022 року про реорганізацію та скорочення №9-од від 01.03.2022 року. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки основною причиною скорочення зумовлене об`єднанням двох юридичних осіб КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради та КП «Волинський медичний центр терапії залежностей» Волинської обласної ради та створення на базі вказаних юридичних осіб однієї КП «Волинський медичний центр терапії залежностей» Волинської обласної ради», а КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» мала бути ліквідована. Однак, станом на 13.05.2022 року жодного об`єднання вказаних юридичних осіб не відбулося, а тому жодних змін в організації виробництва та праці КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» не відбулося і відсутні правові підстави для звільнення її з роботи. Водночас, як їй стало відомо, певні категорії працівників, які б мали бути також звільнені за ч. 1 ст. 40 КЗпП України ще 01.05.2022 року, звільнені не були, хоча так як і вона були повідомлені про скорочення за два місяці. При цьому, будь-яких пояснень, чому одних працівників було звільнено, а інших ні не надано. Крім того, під час її звільнення їй не було запропоновано іншої роботи. а також не було надано інформації про наявність вільних посад, які їй могли бути запропоновані. При цьому, при звільненні з нею не було проведено повного розрахунку, зокрема, підприємством заборговано частину заробітної плати, не оплачені в повному обсязі листки непрацездатності. Вказує, що з 01.01.2022 року по 13.05.2022 року відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 року №2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» розмір її заробітної плати мав би становити 13500 грн., згідно з положеннями даної постанови вказана заробітна плата формувалася з основного окладу працівника та доплати «престижність медикам». Разом з тим, за період її роботи з 01.01.2022 року по 13.05.2022 року їй не було нараховано заробітну плату в розмірі, яка визначена згаданою постановою, проте іншим працівникам така доплата нараховувалася. Таким чином, за вказаний період їй не було доплачено заробітна плата, на яку вона мала право в розмірі 37455,23 грн. При цьому, як їй стало відомо з розрахункового листка, таку доплату, однак не у повному розмірі, їй була нараховано в сумі 4768,30 грн. у березні 2022 року, проте з невідомих їй причин без її згоди вказана доплата була утримана у квітні 2022 року з її заробітної плати без будь-яких пояснень. Вважає такі дії відповідача неправомірними, які не відповідають чинному законодавству, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 32, 103 КЗпП України про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Отже, нарахувавши їй посадовий оклад у збільшеному розмірі і змінивши його в односторонньому порядку в бік зменшення, відповідач порушив трудове законодавство. Також вказує, що відповідно до колективного договору вона має право на одноразову допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу, яку їй не було виплачено при звільненні. Крім того, їй не виплачено частина заробітної плати за квітень 2022 року, а також у день звільнення не було видано трудову книжку. У зв`язку з чим, просить визнати незаконним та скасувати наказ КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради №80-ос від 14.03.2022 року про звільнення її з посади фармацевта консультативно-діагностичного відділу за ч. 1 ст. 40 КЗпП України та поновити її на роботі; стягнути з відповідача на її користь 37455,23 грн. невиплаченої заробітної плати за період з 01.01.2022 року по 13.05.2022 року відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 року №2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я»; 13500 грн. одноразової допомоги на оздоровлення; 17181,82 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та невидачі їй у день звільнення трудової книжки. В ході розгляду справи позивач позовні вимоги збільшила, просила визнати незаконними та скасувати накази відповідача №87-ос від 14.03.2022 року та №179-ос від 14.05.2022 року про її звільнення і поновити її на роботі, а також стягнути з відповідача на її користь 37455,23 грн. невиплаченої заробітної плати за період з 01.01.2022 року по 13.05.2022 року відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 року №2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я»; 13500 грн. одноразової допомоги на оздоровлення; 57483,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.05.2022 року по 20.10.2022 року та невидачі їй у день звільнення трудової книжки, тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.05.2022 року по 20.10.2022 року в розмірі 57483,20 грн. В судовому засіданні представник позивача збільшені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у заяві. Представники відповідача в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, показання свідків, суд прийшов до висновку, що позов до підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом з`ясовано, що наказом №80-ос КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради від 14.03.2022 року [PERSON] звільнено із займаної посади фармацевта консультативно-діагностичного відділу по ст. 40 п. 1 КЗпП України (скорочення штатних посад) через два місяці з дня отримання персонального попередження про звільнення, а саме: 13 травня 2022 року (а.с. ). Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Частиною 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При цьому,\~відповідно до\~ст.\~49-2\~КЗпП України\~про наступне\~вивільнення працівників\~персонально попереджають\~не пізніше\~ніж за\~два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Як з`ясовано судом, рішенням сесії Волинської обласної ради №10/35 від 09.12.2021 року «Про реорганізацію комунального підприємства «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради» реорганізовано КР «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради шляхом його приєднання до комунального підприємства «Волинський медичний центр терапії залежностей» Волинської обласної ради (а.с. ). В подальшому, 04.01.2022 року КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради видано наказ №1-од, відповідно до якого скороченню підлягало 49 посад, в тому числі посада «фармацевт» (а.с. ). Як слідує із представлених доказів, 04.01.2022 року у відповідності до ст. 49-2, 49-4 КЗпП повідомлено первинну профспілкову організація підприємства про скорочення працівників (а.с. ). 26.01.2022 року КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради видано наказ №5-од про скорочення штатних посад, відповідно до якого скорочено 49 посад, в тому числі посада «фармацевт» (а.с. ) Разом з тим, 01.03.2022 року підприємством видано наказ №9-од про внесення змін в наказ №5-од «Про скорочення штатних посад», згідно якого визначено скорочення 21.5 посад з 01.05.2022 року, в тому числі посаду «фармацевт» (а.с. ). З матеріалів справи слідує, що 14.03.2022 року підприємством видано наказ №80-ос «Про звільнення (скорочення)», яким вирішено звільнити [PERSON] з посади «фармацевт» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 13.05.2022 року, з яким остання ознайомлена 14.03.2022 р. (а.с. ). Крім того, [PERSON] була письмово повідомлена про заплановане вивільнення (звільнення) у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці КП «Волинська обласна психіатрична лікарня» Волинської обласної ради та скороченням чисельності та штату працівників, з яким ознайомлена 14.03.2022 року (а.с. ). При цьому, як з`ясовано судом, у даній організації відсутні вакантні посади, яку можна було б запропонувати [PERSON] при звільнені. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Ст. 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, представником позивача та позивачем всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних і беззаперечних доказів того, що відповідачем неправомірно винесено наказ про звільнення позивача із займаної посади,оскільки її у відповідності до вимог закону попередили за 2 місяці про можливе звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників, а тому суд не вбачає підстав для задоволення даних позовних вимог і вважає, що у їх задоволенні слід відмовити. Водночас, на думку суду, підлягають до часткового задоволення про стягнення невиплаченої заробітної плати. Так,\~постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 12.01.2022\~року №2\~«Деякі питання\~оплати праці\~медичних працівників\~закладів охорони\~здоров`я» установлено,\~що розмір\~нарахованої заробітної\~плати медичним\~працівникам закладів\~охорони здоров`я\~державної або\~комунальної форми\~власності за\~повністю виконану\~місячну (годинну)\~норму праці\~установлюється у\~межах фонду\~оплати праці\~на 2022\~рік: на\~рівні не\~менше 20000\~гривень лікарям\~(крім\~лікарів-інтернів)\~та професіоналам\~з вищою\~немедичною освітою,\~які допущені\~до медичної\~діяльності в\~закладах охорони\~здоров`я; на рівні не менше 13500 гривень для посад молодших спеціалістів з медичною освітою (фахових молодших бакалаврів), фахівцям з початковим рівнем (короткий цикл) вищої медичної освіти, першим (бакалаврський) рівнем вищої медичної освіти і магістрів з медсестринства. Перелік посад професіоналів з вищою немедичною освітою затверджено наказом МОЗ від 24.02.2021 року № 346. Вимоги до професіоналів з вищою немедичною освітою медико-лабораторної справи у сфері охорони здоров`я, професіоналів з вищою немедичною освітою медико-профілактичної справи у сфері охорони здоров`я, професіоналів з вищою немедичною освітою, які працюють у бюро судово-медичної експертизи, визначено у Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників. Випуск 78 «Охорона здоров`я», затвердженому наказом МОЗ України від 29 березня 2002 р. № 117 (надалі Довідник). У Довіднику міститься розділ «Фахівці», у якому є професія «асистент фармацевта». З порівняльного аналізу даного розділу «Фахівці» вказаного довідника вбачається, що переважна кількість посад і професій, які туди входять, це посади помічників та асистентів інших професій, що на думку суду, є тотожним. Згідно зі ст. 74 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» провадити медичну,\~фармацевтичну діяльність,\~надавати реабілітаційну\~допомогу можуть\~особи,\~які мають\~відповідну спеціальну\~освіту і\~відповідають єдиним\~кваліфікаційним вимогам. Єдині кваліфікаційні вимоги до осіб, які провадять певні види медичної і фармацевтичної діяльності, надають реабілітаційну допомогу, встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Переліки вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, порядок атестації та кваліфікаційні вимоги до медичних працівників закладів охорони здоров`я та професіоналів з вищою немедичною освітою, які допущені до медичної діяльності в закладах охорони здоров`я визначені наказами Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1992 № 195 «Про затвердження переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною і фармацевтичною діяльністю», 28.10.2002 № 385 «Про затвердження переліків закладів охорони здоров`я, лікарських посад, посад фармацевтів, посад фахівців з фармацевтичною освітою (асистентів фармацевтів), посад професіоналів у галузі охорони здоров`я, посад фахівців у галузі охорони здоров`я та посад професіоналів з вищою немедичною освітою у закладах охорони здоров`я», 23.11.2007 № 742 «Про атестацію молодших спеціалістів з медичною освітою та 29.03.2002 № 117, яким затверджено Довідник кваліфікаційних характеристик професій працівників (випуск 78 Охорона здоров`я). Згідно листа Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 16.03.2011 року №4.7-17/674 «Роз`яснення щодо прирівняння середньої спеціальної освіти, здобутої за часів існування Радянського Союзу в технікумах та училищах, до неповної вищої освіти», середня спеціальна освіта, здобута за часів існування Радянського Союзу в технікумах та училищах, прирівнюється відповідно до чинного законодавства до неповної вищої освіти освітньо-кваліфікаційного рівня молодшого спеціаліста. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.07.2021 року № 1316 внесені зміни до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 року №385 «Про затвердження переліків закладів охорони здоров`я, лікарських, провізорських посад, посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою, посад професіоналів у галузі охорони здоров`я, посад фахівців у галузі охорони здоров`я в закладах охорони здоров`я та переліку посад професіоналів з вищою немедичною освітою». Як слідує із вказаного наказу, спеціальність «провізор» ліквідовується, і в подальшому осіб з повною вищою освітою (спеціалістів, магістрів) слід називати «фармацевтом». У свою чергу, молодші спеціалісти з фармацевтичною освітою, та ті, хто не має повної вищої освіти, спеціальність яких називалася «фармацевт», в подальшому іменуються «асистентом фармацевта». Як з`ясовано судом, [PERSON] у 1975 році закінчила медичне училище ім. І.Франка за спеціальністю «фармація», їй присвоєно кваліфікацію помічник провізора (а.с ), що фактично відповідає кваліфікаційним вимогам «асистент фармацевта», визначеним у розділі «Фахівці» Довідника. Отже, посилання відповідача, що у позивача відсутній перший (бакалаврський) рівень вищої освіти не заслуговує на увагу, а тому [PERSON] підпадає під дію постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 року №2 та має право на заробітну плату на рівні не менше 13500 грн. Стосовно вимог\~позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку і допомоги на оздоровлення, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У відповідності до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як встановлено в судовому засіданні, з 01.01.2022 року по 13.05.2022 року [PERSON] виплачено заробітну плату в сумі 32622,38 грн. При цьому позивачу з врахуванням заробітної плати, яка б підлягала до виплати недоплачено 4832,85 грн. (37455,23 - 3599,18 - 6665,93 - 1532,76 - 10266,15 - 10558,36). \~ \~ \~ \~Оскільки судом встановлено невиконання відповідачем, передбаченого статтею 116 КЗпП України обов`язку по виплаті працівнику всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення, то для відповідача наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, - виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Із роз`яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму\~Верховного суду\~України «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~про оплату\~праці» №\~13\~від 24\~грудня 1999\~року слідує, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117\~КЗпП України. Таким чином, оскільки з вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, остання вправі згідно ст.\~117\~КЗпП України вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. При цьому, суд погоджується із представленим позивачем розрахунком та вважає, що суму в розмірі 57483,20 грн. за період затримки розрахунку при звільненні з 14.05.2022 року по 20.10.2022 року визначена вірно та підлягає до стягнення. Водночас у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 992,40 грн. судового збору.

Outcome: partial