Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-23 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просили визнати за ними право власності за набувальною давністю на 1/2 частки будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належало [PERSON] . Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] належить 1/2 частина вказаної садиби на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори 24.12.1986р. № 4807, а інша 1/2 частина садиби на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Третьої Черкаської державної нотаріальної контори 31.07.1996р. № 2-2238 належить [PERSON] та [PERSON] . Вказане будинковолодіння реально не розподілено, має один вхід, спільну електромережу, водогін, каналізацію. Відповідач з 1996 року у вказаному домоволодінні не проживає, ним не користується взагалі, не цікавиться його долею, не бере участі в його утриманні. Позивачі з 1996 року добросовісно, фактично користуються усім будинком, здійснюють догляд за ним, фактично його утримують більше 25 років, а тому вважають, що набули права власності на нього за набувальною давністю. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28.12.2021 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не з`явились. У позовній заяві просили розгляд справи провести без їх участі. Представник позивача [PERSON] , адвокат Сизько Д.Б. надав до суду клопотання про проведення розгляду справи за його відсутності. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у порядку встановленому чинним законодавством повідомлялася про час та місце розгляду матеріалів справи, на останню відому адресу місця проживання відповідача направлялася копія позовної заяви з додатками та судові повістки про виклик до суду, крім того, виклик відповідача здійснювався через оголошення, яке розміщувалося на офіційному сайті суду. Однак, відповідач в судове засідання не з`явилась, повідомлення про причину неявки в засідання від відповідача до суду не надійшло, відзив на позов не надала. Таким чином суд ухвалює, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до інформації КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» Золотоніський відділок від 21.09.2021р. за №1127о та свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Третьої Черкаської державної нотаріальної контори 31.07.1996р. № 2-2238 [PERSON] належить 1/2 частина будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори 24.12.1986р. № 4807. [PERSON] , [PERSON] належить інша 1/2 частина вказаного будинковолодіння на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Третьої Черкаської державної нотаріальної контори 31.07.1996р. № 2-2238. З листа виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 27.10.2021р. за №837 вбачається, що [PERSON] фактично не проживала і не проживає з 1996р. в [ADDRESS] . Домоволодінням користуються [PERSON] та [PERSON] .. Відповідно до акту жителів села Маліївка Золотоніської об`єднаної територіальної громади від 03.11.2021р., що складений за участі голови комісії [PERSON] , членів комісії [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підписи яких засвідчені старостою с. Маліївка, [PERSON] фактично не проживає з 1996р. в [ADDRESS] . Домоволодінням користуються [PERSON] та [PERSON] відкрито та безперервно до цього часу. Згідно з даними технічного паспорту будинку садибного типу, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , частини співласників вказаного будинковолодіння реально не розподілені, будинок має один вхід, спільну електромережу, водогін, каналізацію. Таким чином судом встановлено, що позивачі безперервно користуються не лише частиною будинку, яка належить їм, а й частиною будинку [PERSON] , так як ці частини не були розподілені, а являють собою один єдиний будинок. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до норм ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і, продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Згідно з Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014, відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності(п.9); враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ (п. 11); враховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. Під час розгляду позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, пред`явленого давнісним володільцем, застосуванню підлягають також положення статті 388 ЦК за наявності відповідних заперечень з боку відповідача (п. 12); можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13). Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень")(п. 14). Верховний Суд у своїй постанові від 24.01.2019 року у справі № 755/16913/16-ц зазначив, що за аналізом частини першої статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Аналогічний висновок міститься і у рішенні Верховного Суду від 28.03.2019 по справі №215/5451/16-ц, у якому зазначено, що за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно в тому числі, якщо власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. У ЦК України набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п`ять років. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до Ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на дане майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Таким чином, оскільки позивачі понад 25 років добросовісно володіли частиною будинку, відкрито і безперервно володіють та користуються зазначеним майном значно більше десяти років, суд вважає, що останні набули права власності на нього за набувальною давністю.

Outcome: approved