Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

Позивач в липні 2020 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з вказаним позовом, в якому просить визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , - кімнатою площею 13,5 кв.м. у квартирі [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що позивач є наймачем вищевказаного житлового приміщення у даній квартирі, але протягом останніх років відповідачі не пускають позивача до квартири, чим чинить перешкоди у користуванні нею. Відповідачі, не погоджуючи з позивачем, ще в 2006 році самовільно змінили замок на вхідних дверях, при цьому ключі від вхідних дверей квартири та кімнати йому не надали. На думку позивача, дії відповідачів є противоправними і порушують його право на користування своєю кімнатою. Крім того, позивач зазначає, що між ним і відповідачами не укладались угоди та домовленості, щодо можливості відповідачами користуватися спірною кімнатою. Всі вище перераховані обставини тривають з 2005 року. Вирішити питання про користування кімнатою за домовленість не уявляється можливим, оскільки відповідачі не бажають вирішити це питання мирно шляхом домовленості. Відповідачі мають у власності інше житло, а тому визнання їх такими, що втратили право користування кімнатою позивача, не порушує їх житлові права. Ухвалою від 14.07.2020 р. відкрито провадження у справі з призначенням судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представником відповідача-2 поданий відзив, в якому сторона відповідача просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач та відповідач-1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.07.1991 р. по 17.02.2011 р., у даній кімнаті подружжя проживало з 1992 р. разом з дітьми відповідача-1 - [PERSON] та [PERSON] , та всі мали зареєстроване місце проживання за даною адресою. Вселення відповідачів до квартири відбулось зі згоди позивача, припинення сімейних відносин з позивачем не позбавляє їх права користування житлом, а надані позивачем докази на підтвердження перешкод в користуванні кімнатою - лише за період 2006-2015 р.р. Твердження позивача про наявність у відповідачів іншого житла не відповідає вимогам законодавства та є необгрунтованим. Позивачем була подана відповідь на відзив, в якому сторона позивача зазначає про те, що позивач-1 має у власності квартиру [ADDRESS] площею 86,6 кв.м, а відаповідач-2 є власником іншої кімнати площею 20,8 кв.м в квартирі [ADDRESS] . В судовому засіданні 10.06.2021 р. до участі в справі як третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, залучена Подільська РДА у м.Києві, оскільки спірне житло не є приватизованою позивачем та належить до державного житлового фонду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов в повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, наведених у ньому та відповіді на відзив. Відповідачі та/або їх представники, будучи у встановленому законом порядку повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явились, представниками неодноразово подавались клопотання про відкладення розгляду з різних причин. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог закону, про причини неявки суд не повідомили, заяв по суті справи та з процесуальних питань не подавали. Враховуючи повторність неявки відповідачів та їх представників, наявність відзиву представника відповідач-2, суд вважає за можливе розглянути справи за відсутності сторони відповідача. Суд встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що на підставі обмінного ордера на житлове приміщення № 582, виданого виконавчим комітетом Київської міськради від 30.03.1991 року, він отримав на себе у безстрокове користування житлову кімнату площею 13.5 кв.м., в квартирі [ADDRESS] , в установленому законом порядку вселився та зареєструвався. В подальшому у 1992 р. у вказану вище кімнату зареєстрував свою колишню дружину, відповідача по справі - [PERSON] , яка потім без його відома зареєструвала свою дочку [PERSON] , та свого сина [PERSON] . Згідно Довідки Ф-3 № 02/07/06/625 від 05.09.17 року, в кв. [ADDRESS] в кімнаті площею 13.5 кв.м. зареєстровані п`ять осіб: з 1991 року власник особового рахунку - [PERSON] , [INFO] , з 1992 року колишня дружина [PERSON] , [INFO] , з 1992 року донька колишньої дружини [PERSON] , [INFO] , з 1992 року син колишньої дружини [PERSON] , [INFO] та з 2006 року син [PERSON] , - [PERSON] , [INFO] . (А.С. 18 том 1). При цьому, ще в 1999 році [PERSON] , як член сім`ї, вибула з житла [PERSON] в іншу житлову кімнату, площею 20.8 кв.м., в цій же квартирі, де постійно проживає з малолітнім сином [PERSON] , є квартиронаймачем цього житла і особисто несе всі обов`язки, що випливають з його найму, тобто є сусідкою позивача по комунальній квартирі. Змінивши місце постійного проживання [PERSON] зніматись з реєстрації з житлової площі [PERSON] не бажає, а у 2006 році на власний розсуд зареєструвала до нього (тобто до моєї кімнати) і свого сина [PERSON] без згоди позивача. Відповідачці [PERSON] на підставі приватної власності належить кімната площею 20,8 кв.м., в цій же квартирі [ADDRESS] , відповідно до Договору купівлі-продажу частини квартири АВЕ № 109282 від 28 жовтня 1999 року, посвідченого четвертою Київською державною нотаріальною конторою - реєстровий номер 1-2610 (зареєстровано в БТІ м. Києва 25 листопада 1999 року за № 161-225 ) [PERSON] проживає у себе в кімнаті разом з дитиною та [PERSON] , періодично в спірній кімнаті проживає [PERSON] [PERSON] вселилися до помешкання [PERSON] та була зареєстрована як член сім`ї однак втратила право користуватися помешканням [PERSON] оскільки, на підставі договору купівлі продажу частини квартири АВЕ № 109282 від 28 жовтня 1999 року, стала власником житлової кімнати площею 20,8 кв.м. у цій же квартирі де постійно проживає і веде окреме від [PERSON] господарство. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 31 травня 2010 року, залишеним без змін згідно ухвали судової колегії в цивільних справах апеляційного суду м. Києва, від 31 травня 2012 року, шлюб між позивачем та [PERSON] розірваний. В судовому порядку встановлено, що шлюбні стосунки між ними припинені у травні 2010 року, а фактично разом ми не проживаємо вже 12 років, і спільного господарства не ведуть. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року по справі № 753/21377/13-ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним ідентичним позовом [PERSON] до [PERSON] , позов [PERSON] задоволено. Суд вирішив: в порядку поділу майна визнати за [PERSON] право власності на кв. [ADDRESS] , а за [PERSON] право власності на кв. [ADDRESS] . Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18.11.2018 № 758/15286/13-ц [PERSON] вселено в житлову кімнату площею 13,5 кв.м. за адресою [ADDRESS] , але жити в ній позивачу не дають відповідачі. Спроби та намагання вселитись в свою кімнату в рамках виконавчого провадження виявились невдалими, відповідачі вже на другий день не пускали позивача до свого помешкання, що підтверджується актами державних виконавців Подільського РВ ДВ у м.Києві від 01.08.2019 р., 18.02.2020 р. Встановлено, що відповідачі не пускають позивача до квартири, чим чинить перешкоди у користуванні нею, не погоджуючи з позивачем самовільно змінили замок на вхідних дверях, при цьому ключі від вхідних дверей квартири та кімнати позивачу не надали. Між відповідачами у позивача відсутні будь-які родинні відносини, зобов`язання, та домовленості щодо користування його кімнатою. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до органів поліції із заявами, в провадженні ГУНП Подільському УП ГУНП в м. Києві наявні кримінальні провадженні від 22.09.2022 №12022105070001245 за ч. 1 ст. 356 КК України, та від 19.03.2021 № 12021105070000510 за ч. 1. ст. 129 КК України. В силу п.3 ч. 2 ст. 71 ЖК України жиле приміщення за позивачем зберігалось на підставі ордера на житлове приміщення № 582, виданого виконавчим комітетом Київської міськради від 30.03.1991 року. Відповідно до Висновку № 1468 від 20.03.2006 року лікарсько-консультативної комісії ЦРП Дарницького району м. Києва та Довідкою № 97 від 12.08.2013 року, згідно якої позивач проживав в квартирі [ADDRESS] , де доглядав свою хвору матір [PERSON] , 1925 року народження, яка потребувала постійного догляду. [INFO] мати померла. Дипитана в якості свідка гр. [PERSON] , дала покази, що дійсно відповідачі постійно протягом останніх щонайменше 10 років, чинять перешкоди позивачу, неодноразово була свідком обставин тих подій, коли викликалась поліція, щодо протипрпаних дій відповідачів. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють порядок користування житлом та втрати цього права особою, внаслідок її відсутності у встановлені нормами ЖК України строки. Норми права, які застосовує суд. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Окрім того, відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Ч. 2 вказаної вище статті тлумачить, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Ст. 109 ЖК Української РСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. В судовому засіданні достеменно встановлено, що відповідачі без правової підстави займають житлове приміщення - кімнату житловою площею 13,5 кв.м. у квартирі [ADDRESS] , мають у власності інші житлові приміщення, а тому підлягають виселенню зі спірною кімнати. Оскільки відповідно до норм чинного законодавства дитина до досягнення повноліття має проживати з одним зі своїх батьків, то неповнолітній [PERSON] [INFO] , підлягає виселенню зі спірної кімнати разом зі своєю матір`ю [PERSON] . Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексуУкраїнської РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право громадянина України на житло передбачено також ст. 47 Конституції України. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Отже, домовленості між сторонами щодо подальшої реєстрації відповідачів в квартирі позивача не досягалось, співвласниками житла вони не являються, підстав, які б були визначені законом щодо збереження за відповідачами житла не встановлено, відтак, суд приходить до висновку, що їх слід визнати таким, що втратили право на користування житлом позивача. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ч.1 ст.71 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 цього Кодексу, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що стратили право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідно до п.6 ч.1 ст.24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV прокоментовано порядок та підстави зняття з реєстрації місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі викладеного, ст.ст. 9, 64, 71, ст. 109 ч.1 ст.116, 156 179 ЖК Української РСР, ст.15, 16 ЦК України,

Outcome: approved