Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позовних вимог: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з донькою. В обґрунтування позову зазначив, що 08.10.2017 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, від шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30.06.2021 року шлюб між сторонами було розірвано, а також стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання дитини. Позивач вказує, що відповідач позбавляє його, як батька дитини законних прав на спілкування з донькою, та обмежує його права у вихованні дитини. На підставі викладеного просить зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у спілкуванні та вихованні доньки, визначити спосіб та порядок спілкування без присутності матері, наступним чином: щовівторка з 17 год. до 19 год., щосуботи з 11 год. до 13 год. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду та роз`яснено відповідачу про право на подання відзиву на позовну заяву, та у строк встановлений для подання відзиву про право на подання зустрічного позову. Не погоджуючись з позовними вимогами про визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з донькою, відповідач 29.09.2021 року (вх. № 28216) надала суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.69-73). Крім того, [PERSON] 29.09.2021 року (вх. № 28217) подала зустрічну позовну заяву про зміну способу участі у вихованні, спілкуванні з донькою. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що відповідач не погоджується з висновком органу опіки та піклування, та позовними вимогами. Просить визначити спосіб участі батька у вихованні малолітньої дитини наступним чином: кожної першої та другої суботи місяця з 11 год. до 13 години у присутності матері до досягнення дитиною 7-ми річного віку, коригуючи час і місце зустрічі відповідно до потреб дитини за місцем проживання матері або у місцях дозвілля та відпочинку (а.с.29-61). Також, 05.10.2021 року (вх. № 28792) надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач зазначає, що обставинами зазначеними у відзиві, відповідач фактично підтвердила створені нею перешкоди у спілкуванні з дитиною, що свідчить про наявність з боку відповідача перешкод. З урахуванням викладеного зазначив, що твердження відповідача є необґрунтованими та зводяться до власного тлумачення законодавства (а.с.112-115). Не погоджуючись з відповіддю на відзив, відповідач 20.10.2021 року (вх. № 30164) надала суду заперечення, згідно яких зазначила, що позивач помилково сприймає зауваження, як перешкоди та, відповідно, не вірно реагує на справедливі зауваження. Зазначила, що рішення суду щодо стягнення аліментів позивачем не виконується. Також, у запереченнях відповідач зазначила, що батьківські права не можуть здійснюватись в супереч інтересам дитини, що прямо передбачено ч. 2 ст. 155 СК України. Просила відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог (а.с.126-131). Крім іншого, 18.11.2021 року (вх. № 33569) надійшло клопотання позивача [PERSON] , про приєднання до матеріалів справи звернення до відділу поліції щодо перешкод в побаченні з дитиною (а.с.136-142). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27 січня 2022 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позовних вимог: Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, про зміну способу участі у вихованні, спілкуванні з донькою. Об`єднано позовні вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом (а.с.150-151). Так, не погоджуючись із зустрічним позовом 04.02.2022 року (вх. № 3107) [PERSON] надав відзив. Згідно відзиву, відповідач зазначає, що зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими, не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначив, що посилання позивача у зустрічній позовній заяві на невиконання обов`язку щодо матеріального забезпечення дитини не відповідають дійсності, оскільки відповідач просив задовольнити позов, але частково, з підстав відсутності постійного місця роботи, хронічного захворювання, яке вимагає щорічного проходження курсу лікування. Зазначив, що не зважаючи на все, весь час допомагав дитині, починаючи з 2019 року висилав кошти в розмірі: 2 000 гривень, що підтверджує його прагнення до виконання батьківських обов`язків. Також, звернув увагу на те, що посилання позивача на захворювання відповідача на - Гепатит -В, та, як наслідок зараження дитини, не відповідає дійсності, оскілки захворювання передається через кров, та він обізнаний щодо безпеки поводження з дитиною. Також, зазначив, що позивач перешкоджає бачитись з дитиною, знаходить будь-які засоби для створення штучних перешкод. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог в повному обсязі (а.с.156-169). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12.04.2022 року задоволено клопотання позивача за первісним позовом, витребувано від Адміністрації Державної прикордонної служби України, інформацію/відомості щодо перетинання кордону України - громадянкою України [PERSON] [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] та громадянкою України малолітньою [PERSON] , [INFO] за період з лютого 2022 року по день надання відповіді. На виконання ухвали суду 13.05.2022 року (вх. № 7996) від Адміністрації Державної прикордонної служби України надійшла відповідь згідно якої, при проведеній перевірці «Відомості про перетинання державного кордону України вказаними громадянами з лютого 2022 р. по 26.04.2022 р. не виявлено (а.с.178). Також, 20.06.2022 року (вх. № 10377) надійшла відповідь на відзив по зустрічному позову, згідно якої [PERSON] зазначає, що кошти, які надходили від відповідача сприймала, як сплату боргу, оскільки останній був винен їй гроші, інші кошти, що надходили на рахунок не мали призначення платежу, а відтак у позивача були побоювання щодо їх призначення, а саме рішення суду по стягненню аліментів не виконується. Зазначила, що у відповідача є подвійне громадянство як України так і Болгарії, в 2019 році був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП. Також зазначила, що матеріали справи містять достатньо доказів щодо не виконання саме відповідачем висновку органу опіки з приводу побачень з дитиною. Просила зустрічний позов задовольнити (а.с.183-200). Крім іншого, 20.06.2022 року (вх. № 10377) надійшли клопотання та заяви позивача за зустрічним позовом щодо умов розгляду справи у воєнний час, заява-пояснення по справі, та клопотання про поновлення строку на подання відповіді на відзив по зустрічний позовній заяві (а.с.201-206). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 червня 2022 року підготовче провадження по справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.211-212). В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Суворова В.В., позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі, позивач суду пояснив, що відповідачка влаштовує істерики не дає бачитись з дитиною, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Просив позов задовольнити. Представник позивача додатково суду пояснила, що вимоги позивача ґрунтуються на висновку органу опіки та піклування, тобто, позивач заявив свої вимоги, що ґрунтуються на виключеному бажанні батька бачитись з рідною дитиною, в межах висновку органу опіки та піклування, крім іншого, просила врахувати те, що батьки є рівними у здійсненні свої прав щодо виховання дитини. Просила первісний позов задовольнити та відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що позовні вимоги за первісним позовом не визнає, та просить задовольнити її зустрічний позов. Додатково суду пояснила, що позивач лише створює ілюзію доброго та турботливого батька, зазначила, що позивач попри великий намір бачитись з дитиною, та приймати участь в її вихованні, не виконує рішення суду про сплату аліментів, має заборгованість по аліментам. Також зазначила, що дитині виповнилась 3 роки, вона не бачила та не знає батька в силу свого віку, а тому давати дитину батьку без присутності матері взагалі є неможливим. Просила врахувати, що дитина ходить в басейн на плавання, батько жодного разу не поцікавився розвитком дитини, не проявив наміру та бажання купити щось для дитини, або просто забрати дитину з басейну, всі наміри бачитись з дитиною зводяться до написання ним листів в різні інстанції з приводу того, що мати перешкоджає в побаченнях з дитиною. Також зазначила, що особисто позивач не приходив до місця проживання дитини, хоча знає де вони мешкають, не проявив стійкого бажання в тому, щоб взяти дитину на прогулянку. Крім іншого, пояснила, що раніше органом опіки було встановлено графік зустрічей батька з дитиною, однак, позивач сам порушив даний графік та не виконував висновок з особистих причин та міркувань, просила дані обставини врахувати при ухваленні судом рішення. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позовних вимог: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради (Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування) до суду не з`явився, 28.01.2022 року (вх. № 2308) на адресу суду надійшов лист за підписом заступника голови Суворовської районної адміністрації щодо можливості розгляду справи у відсутність представника третьої особи з урахуванням прав та інтересів дитини (а.с.170). Заслухавши позивача та представника позивача, які просили первісний позов задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову, відповідача, яка просила задовольнити зустрічний позов та відмовити в задоволенні первісного позову, дослідивши матеріали справи, докази надані на підтвердження та спростування позовних вимог, встановивши обставини та відповідні їм правовідносини, дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог за первісним та зустрічними позовами виходячи з наступного. Предметом розгляду є визначення способу участі у вихованні та спілкування з дитиною. Звертаючись з до суду з позовом позивач [PERSON] , зазначив, що є батьком дитини, сплачує аліменти на її утримання, однак, через перешкоди матері дитини позбавлений можливості відвідувати та спілкуватись з дочкою, у зв`язку з цим просив встановити графік спілкування з дочкою щосуботи з 11 години до 13 години та щовівторка з 17 години до 19 години без присутності матері. У свою чергу відповідач та позивач за зустрічним позовом зазначила, що батько дитини участі у вихованні та спілкуванні з дитиною не приймає через особисті на те причини, вона не чинить перешкоди та разом з цим не погоджується на запропонований позивачем графік зустрічей, у зв`язку з тим, що дитина є зовсім малою, позивач не знає як себе поводити з дитиною, яка в свою чергу його взагалі не знає. Просила встановити наступний графік: першої та другої суботи в присутності матері з 11 год. до 13 год. Матеріалами справи встановлено, що сторони у справі є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Матеріалами справи також встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30.06.2021 року (справа № 523/10901/20) позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Шлюб зареєстрований 08 жовтня 2017 р. у Приморському районному у м. Одесі відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1834, між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] щомісячно, в розмірі 3000 грн., проте не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 вересня 2020 року до досягнення [PERSON] повноліття, а саме до [INFO] (а.с.55-57). Відповідно до рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15.06.2021 року (справа № 523/11910/20) визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (а.с.74-81). Крім іншого, матеріалами справи встановлено, що між сторонами у справі, тобто батьками малолітньої дитини наявні напружені відносини, в ході розгляду справи дані обставини також знайшли своє підтвердження. Так, згідно постанови Одеського апеляційного суду від 26.10.2020 року постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 13.12.2019 року про накладення адміністративного стягнення на [PERSON] , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП залишено без змін (а.с.86-89). Разом з цим, вирішуючи заявлені позовні вимоги за первісним та зустрічним позовом суд виходить з наступного. За змістом ст.ст. 3, 7, 8, 10 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року, у усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в`їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз`єднання сім`ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім`ї. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. 3 цією метою і відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Згідно ст.ст. 11, 15, 16, 16-1 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз`єднання сім`ї мають право на вільний в`їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім`ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов`язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Заходи і гарантії забезпечення виконання рішення суду про реалізацію права дитини на контакт визначаються судом у кожному конкретному випадку. Такими заходами і гарантіями є: зобов`язання особи, яка контактує з дитиною, оплачувати витрати, пов`язані з переїздом та проживанням дитини, а також, у разі потреби, - будь-якої іншої особи, яка супроводжує дитину, повідомляти особі, з якою проживає дитина, про місце перебування дитини під час реалізації нею права на контакт, з`являтися особисто разом з дитиною до органу опіки та піклування з періодичністю, визначеною судом; заборона зміни місця перебування дитини під час реалізації нею права на контакт; реалізація права на контакт з дитиною на території іноземної держави за умови подання органу опіки та піклування за місцем проживання дитини документа, що підтверджує визнання рішення суду України про контакт з дитиною на території іншої держави; інші заходи, передбачені законом. Отже, при вирішенні спору щодо забезпечення реалізації права доступу до дитини, участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини, з урахування конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини. При визначенні найкращих інтересів дитини у конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» ). Також, ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При розгляді судом спорів щодо забезпечення реалізації права доступу до дитини, що має на меті визначення порядку спілкування з дитиною одного з батьків, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (стаття 19 СК України). Відповідно до ч.4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до пунктів 73, 74 постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», розгляд вищезазначеного питання та надання відповідного висновку до суду щодо розв`язання спору розглядається службою у справах дітей та сім`ї за місцем проживання дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 17.06.2021 року про визначенні участі [PERSON] , у вихованні малолітньої доньки [PERSON] , 28.01.2019 року, орган опіки дійшов висновку з урахуванням розпорядку дня дитини і стану її здоров`я, без виїзду за межі м. Одеси наступний графік: щовівторка з 17 год. до 19 год., щосуботи з 11 год. до 13 год., - без присутності матері. На протязі перших 3-х місяців з початку побачень, зустрічі батька з дитино проводити в присутності матері. У висновку зазначено, що комісією органу опіки та піклування взяті до уваги характеризуючи матеріали, пояснення сусідів, батьків дитини (а.с.244-246). Слід зазначити, що даним висновком також, встановлені обставини щодо неприязних відносин батьків, колишнього подружжя один до одного. Частиною 1 ст. 2 СК України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, у томі числі і спілкуватися зі своїм батьком, бабусею та дідусем. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ст. 15 вказаного Закону, дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом буде визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Дані положення законодавства повністю знайшли відображення і з Положеннями Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року. Згідно вимог ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. На підставі ст. 151 ч.ч.1,3 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Стаття 52 Конституції України вказує на те, що форми та методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, Декларації з прав дитини від 20.11.1959 року та Закону України «Про охорону дитинства». За вимогами ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. У випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. При встановленні судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини. Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. У даному випадку, створення відповідачем перешкод позивачу у вихованні та спілкуванні є очевидним, з огляду на встановлені стосунки між сторонами, між іншим, в ході розгляду справи, також встановлено, що батько дитини не вчинив жодних наполегливих дій щодо забезпечення зустрічей з дитиною, з пояснень відповідача та позивача за зустрічним позовом, що не було спростовано позивачем, встановлено, що батько знаючи місце проживання дитини свідомо не відвідує дитину та не здійснює намір наміру на таке. Зважаючи на зазначене, та урахуванням обставин справи, з метою усунення позивачеві перешкоди у спілкуванні з донькою, суд дійшов до висновку про необхідність усунення перешкод батьку малолітньої дитини у спілкуванні з донькою шляхом зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачеві у спілкуванні з донькою та визначення днів побачень. За змістом ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи у вихованні дитини (періодичні чи систематичні, побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і принаймні в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. У матеріалах справи відсутні дані щодо негативного впливу батька на розвиток дитини, наявність такого впливу не підтверджено відповідними доказами. Відповідачем були надані підтвердження щодо її звернень до правоохоронних органів відносно протиправної поведінки позивача по відношенню до відповідача, при цьому, відомості про притягнення позивача до відповідальності, негативного впливу на дитину, чи встановлення його вини у діях щодо дитини матеріали справи не містять в ході розгляду справи такі не надані. Звернення відповідача до правоохоронних органів з заявами на неправомірні дії позивача, проведення перевірки за цими зверненнями не є підтвердженням винної поведінки останнього по відношенню до дитини, негативного впливу на неї і як наслідок усунення його від участі у вихованні доньки, лише підтверджує факт наявності неприязних відносин між батьками. З матеріалів справи вбачається наявність непорозуміння сторін щодо участі у вихованні дитини, навіть конфліктних ситуацій. Разом з тим, національні і європейські норми права визначають право дитини, яка розлучається з одним із батьків, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти. Негативний вплив на психоемоційний стан малолітніх дітей та їх розвиток спричиняють конфлікти, які виникають між їх батьками на ґрунті неприязних стосунків, мимовільним свідком яких є діти. Водночас, суд бере до уваги обставини того, що дитина має знати свого батька, та відповідно, останній також має право на виховання дитини, що прямо передбачено нормами діючого законодавства. При цьому, за твердженням матері дитини, батько та донька не бачаться, дитини не знає батька, а тому суд вважає, що дитині необхідний адаптаційний період для того, щоб розпочати спілкування з батьком, налагодження відносин між батьком та донькою, зміцненням психоемоційного зв`язку та формуванням довірливих стосунків між ними. При цьому, суд звертає увагу, що уданому випадку сторони мають докласти всіх зусиль шляхом взаємних поступок та компромісів з метою забезпечення максимально комфортного сприйняття дитиною інформації про батька. Крім іншого, суд вважає за доцільне зазначити, що з моменту досягнення дитиною 14 років вона у праві визначати місце свого постійного проживання з батьком чи матір`ю самостійно, а відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. Щодо не визначення між сторонами, як батьками способу участі у виховані дитини з урахуванням всіх обставин, зокрема, негативного відношення батьків один до одного та не сприйняття ними позиції іншого, суд зазначає, що потреба втручання держави шляхом вирішення спору між батьками щодо їх участі у вихованні дитини, обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей. Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши наявні у справі докази, суд враховує принцип рівності прав батьків у вихованні дитини, а також інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, вік дитини та її розпорядок дня, бажання батька на участь у вихованні та спілкуванні зі своєю донькою, наявність конфлікту між батьками, гостро - емоційні і мінливі стосунки між ними, відсутність обставин, які б могли бути підставою для обмеження права батька на спілкування з дитиною, необхідність її спілкування як з батьком, так і з матір`ю, які не можуть самостійно визначити порядок участі у вихованні доньки, розпорядок дня дитини, суд дійшов висновку про можливість визначення порядку періодичних побачень батька з дитиною у присутності матері. Оскільки проведення зустрічей батька з дитиною без присутності матері з рахуванням віку дитини та її необізнаності щодо батька може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини, оскільки між позивачем та дитиною на теперішній час відсутній сталий психологічний зв`язок та дитина, враховуючи її вік, постійне проживання з матір`ю, може не сприймати позивача, як власного батька. Для налагодження довірливих відносин між батьком і дитиною необхідний час, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування та формування емоційної прив`язаності дочки до батька. Крім того, з урахуванням вікових змін дитини,її розвитку та потреб, батьки не позбавлені права в майбутньому змінити як добровільно, так і в судовому порядку встановлений судовим рішенням у цій справі спосіб участі у вихованні дитини, що буде в першу чергу відповідати інтересам дитини. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом не приймається до уваги запропонований графік побачень батька з дитиною, оскільки, дитині на час розгляду справи виповнилось лише 3 роки, а тому перші три місяці визначені органом опіки, побачень в присутності матері, є занадто малим терміном, що в першу чергу зумовлено віком дитини, а також тим, що протягом такого короткого часу у дитини не виникне до батька стійкого зміцненням психоемоційного зв`язку та формуванням довірливих стосунків, що знову ж пов`язано з малим віком дитини. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку щодо наявності підстав часткового задоволення позовних вимог як за первісним так і за зустрічним позовом. Відповідно до положення ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, як за первісним так і за зустрічним позовом, судом ухвалено судові витрати у справі залишити за кожною стороною у справі.

Outcome: partial