Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

29 грудня 2021 року в суд надійшла позовна заява [PERSON] , за підписом представника [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, яка була надіслана засобами поштового зв`язку 22.12.2021 року. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02.07.2021 року позивач надав [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 306000 грн. в строк до 30.09.2021 року, про що складена боргова розписка. При укладені договору позики разом із [PERSON] була присутня також його дружина [PERSON] , яка не заперечувала проти отримання позики. При настанні строку повернення коштів [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконав, на неодноразові звернення позивача про повернення позики боржник ніяким чином не реагував. Представник [PERSON] стверджує, що наявність у позивача оригінала боргової розписки свідчить про існування заборгованості на сьогоднішній день. Окрім того, позивач вважає, що відповідачі повинні нести солідарну відповідальність перед [PERSON] , так як боргові кошти були отримані [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , яка не заперечувала щодо отримання її чоловіком позики, а відтак презюмується, що дані кошти були отримані в інтересах сім`ї. У зв`язку з невиконанням відповідачами свого зобов`язання перед позивачем станом на 30 листопада 2021 року у подружжя [PERSON] перед [PERSON] виникла заборгованість на загальну суму 323328,81 грн., а тому адвокат Фурман В.В. просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь позивача 306000 грн. суму позики, 3% річних в сумі 1534,19 грн., інфляційних втрат в сумі 2754 грн., процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 4346,87 грн. та пені на суму 8693,75 грн. за період з 01.10.2021 року по 30.11.2021 року, а також стягнути із відповідачів 13033,88 грн. судових витрат. 04 травня 2022 року було винесено заочне рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області у справі № 719/553/21, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено. 26 липня 2022 року в суд надійшла заява від [PERSON] про перегляд заочного рішення і заява про поновлення строку звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення, де [PERSON] зазначає, що про розгляд справи не знала допоки не заблокували її рахунки, судові повістки ж приходили на адресу: [ADDRESS] . Також вказує, що з 2018 року не проживає та не веде спільного господарства з [PERSON] , їх шлюб розірвано за рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 27.09.2019 року. Ухвалою суду від 03.08.2022р. скасовано заочне рішення та призначено справу до розгляду. Ухвалою суду від 14.09.2022р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У відповідності до ч. 1\~ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце проведення судового засідання, в таке засідання не з`явилися. При цьому, представник позивача [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] , [PERSON] також подав заяву про розгляд справи у відсутності [PERSON] , просить в задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю, так як будь-якої позики у [PERSON] [PERSON] не отримувала. Крім того, рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 27.09.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З колишнім чоловіком [PERSON] не проживає та не веде господарства з 2018 року. Просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 5496, 20 грн., з яких 5000 грн. - витрати на правову допомогу, 496, 20 грн. втрати по сплаті судового збору (а.с. 133). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце проведення судового засідання за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] ;\~ жодних заяв чи клопотань в суд не подавав, правом на надання відзиву на позов не скористався. При цьому, в суд повернулись поштові конверти у зв`язку із\~ відсутністю адресата за вказаною адресою (а.с. 167-168). Відповідно до п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, враховуючи відсутність відповідача за адресою його реєстрації, що підтверджена матеріалами справи, зокрема, довідкою № 256\~ від 17.02.2022 р., виданою Відділом ведення реєстру територіальної громади м. Новодністровськ Новодністровської міської ради (а.с. 38), у зв`язку з чим в суд повернувся конверт із викликом на судове засідання, суд вважає відповідача [PERSON] таким, що повідомлений\~ про дату, час та місце судового засідання належним чином. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги положення ст. 223 ЦПК України, суд прийшов до висновку про проведення судового засідання у відсутності учасників справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Із матеріалів справи вбачається, що 02 липня 2021 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав у борг грошові кошти в розмірі 306000 грн. Повне погашення суми боргу за умовами вищезазначеного договору повинно було бути здійснене [PERSON] 30.09.2021 року. Факт отримання зазначених коштів підтверджується розпискою на ім`я позивача, оригінал якої міститься у матеріалах справи (а.с.7). Однак, кошти до даного часу за договорами позики не повернуті, умови договорів не виконані. Станом на день звернення до суду за договором позики сума заборгованості становить 306000 грн. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу). Оскільки позичальник умов договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконував, вважаю, що у позивача є правові підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 306000 грн. Що стосується стягнення заборгованості за вищевказаним договором позики солідарно з [PERSON] , то суд зазначає наступне. Судом встановлено, що рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 27.09.2019 року, яке набрало законної сили 28.10.2019 року, шлюб між відповідачами розірвано. Окрім того, [PERSON] зазначає, що не проживає та не веде спільного господарства з [PERSON] з 2018 року. Дана обставина не оспорювалась ні стороною позивача, ні колишнім чоловіком [PERSON] . При цьому, як на підставу для солідарної відповідальності відповідачів представник [PERSON] посилається на ст.ст. 60, 61 СК України, які закріплюють принцип презумпції існування згоди другого з подружжя на укладення договорів іншим подружжям. Однак, судом встановлено вище, що на дату укладення договору позики, а саме, 02.07.2021 року, [PERSON] не перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором,\~є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У п. 4 ч. 3 ст. 2, ч.ч. 1, 3, 4 ст.12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено також, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки сторона позивача не довела, що [PERSON] при укладенні договору позики від 02.07.2021 року діяв в інтересах сім`ї та перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , суд вважає безпідставними вимоги представника [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] . А тому, на думку суду, [PERSON] діяв у власних інтересах при укладанні договору позики, внаслідок чого задоволенню підлягає стягнення заборгованості лише з останнього. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У відповідності до положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки боргове зобов`язання потрібно було виконати до 30.09.2021 року, останнє вважається простроченим із 01.10.2021 року, відтак станом на 30.11.2021 року із [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 3% річних від суми простроченого боргового зобов`язання в сумі 1534,19 грн. та інфляційні втратив розмірі 2754 грн. Також статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статтею 1048 ЦК України закріплено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Проте суд вважає помилковим наданий адвокатом Фурманом В.В. розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами, так як він проведений за період з 01.10.2021 року по 30.11.2021 року. Натомість у відповідності до абз.2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, а отже за період з 02.07.2021 року по 30.09.2021 року. Відтак, правильним є наступний розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами протягом 02.07.2021-30.09.2021 року: 1)Облікова ставка НБУ з 02.07.2021 року по 22.07.2021 року 7,5%; проценти за період з 02.07.2021 року по 22.07.2021 року 306000 грн.*7,5%/365*21=1383,29 грн.; 2) Облікова ставка НБУ з 23.07.2021 року по 09.09.2021 року 8%; проценти за період з 23.07.2021 року по 09.09.2021 року 306000 грн.*8%/365*49=3286,36 грн.; 3) Облікова ставка НБУ з 10.09.2021 року по 30.09.2021 року 8,5%; проценти за період з 10.09.2021 року по 30.09.2021 року 306000 грн.*8,5%/365*21=1496,27 грн. Таким чином, протягом 02.07.2021-30.09.2021 року позивач мав право на тримання 6165,92 грн. (1383,29 грн. + 3286,36 грн. + 1496,27грн.) процентів за користування чужими грошовими коштами. Проте, у статті 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповіднодо цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підстав і доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Оскільки представник позивач просить стягнути із відповідачів лише 4346,87 грн. процентів за користування борговими коштами, суд, беручи до уваги принцип диспозитивності, вважає, що із [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 4346,87 грн. Окрім того, адвокат Фурман В.В. просить стягнути із відповідачів 8693,75 грн. пені за період 01.10.2021-30.11.2021 року з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ. Проте, суд вважає дані вимоги представника позивача безпідставними з огляду на наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника таких, що ґрунтуються на законі, невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу) Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частина 1 статті 546 ЦК України визначає види забезпечення виконання зобов`язання, а неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток, право довірчої власності. Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Суд враховує, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці). Як встановлено із матеріалів справи, за невиконання зобов`язання в самій розписці від 02.07.2021 року не визначався розмір пені. За наведених обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги представника позивача про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 8693,75 грн. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги адвоката Фурмана В.В. в інтересах позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню , зокрема, в частині стягнення з [PERSON] заборгованості на загальну суму 314635,06 грн., яка включає 306000 грн. основного боргу, 1534,19 грн. 3% річних, 2754 грн. інфляційних втрат та 4346,87 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами. В задоволенні іншої частини позову слід відмовити за безпідставністю. У відповідності до ч.1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, а саме квитанції № 0626217442571 від 26.07.2022р., квитанції № 8 від 26.07.2022р., попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, [PERSON] сплатила 496,20 грн. судового збору та 5000 грн. витрат на правову допомогу, що загалом становить 5496,20 грн. судових витрат. При цьому, ні позивач, ні його представник не подавали жодних заяв чи заперечень з приводу заявлених процесуальних витрат [PERSON] , хоча [PERSON] та [PERSON] повідомлялись судом про розгляд 02.11.2022 року справи та питань щодо стягнення понесених, в тому числі, [PERSON] , процесуальних витрат. Так як судом було повістю відмовлено стороні позивача у задоволенні вимог до відповідача [PERSON] , суд дійшов висновку, що із [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 5496,20 грн. судових витрат. Натомість із [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 12683,42 грн. (314635,06/323328,81*13033,88) судових витрат пропорційно до задоволених позивних вимог в частині до відповідача [PERSON] . На підставі ст. ст. 60-61, 65, 73 СК України, ст.. ст.. 11,14, 368, 526, 530, 536, 544, 546, 549, 612, 625, 1046-1050 ЦК України та

Outcome: partial