Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

У липні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.11.1998 року, зареєстрованому у МБТІ за № 319п-83-165. У зазначеній квартирі, крім позивача, зареєстровані також відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які у ній не проживають більше 14 років, комунальні послуги не сплачують, участі в утриманні квартири не беруть, будь-які їх речі у квартирі відсутні, однак добровільно зніматись з реєстраційного обліку відповідачі не бажають, чим порушують права позивача, як власника квартири. Позивач проживав із відповідачами в одній квартирі 6 років, однак, після погіршення відносин, відповідачі з 2008 року виїхали на інше місце проживання, а потім за кордон. Враховуючи викладене, позивач звертається до суду та просить визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , та зняти відповідачів з реєстраційного обліку. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2022 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. Позивач [PERSON] надав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні у повному обсязі. Оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик до суду відповідачів [PERSON] та [PERSON] було розміщено 13.10.2022 року, відповідно приписів ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, тому з 13.10.2022 року вони вважаються повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, відзив не подали, будь-яких заяв від них не надходило. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктами 2, 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Таким чином суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачам були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.11.1998 року, зареєстрованому у МБТІ за № 319п-83-165 (а.с. 8). У вказаній квартирі зареєстровані також відповідачі: [PERSON] з 13.01.1980 року та [PERSON] з 12.06.2000 року і по теперішній час (а.с. 9). Як вбачається із пояснень сусідів [PERSON] та [PERSON] , які мешкають у квартирах [ADDRESS] та [ADDRESS] відповідно, відповідачі [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживають з 2008 року (а.с. 10, 11). До правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Приписами ст. 379 Цивільного кодексу\~України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до вимог ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як зазначено у постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, та ст. 391 ЦК України, лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений. Статтею 7\~Закону України\~від 11\~грудня 2003\~року «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Частиною першою статті 383\~ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Подібної позиції дотримується Верховний Суд при розгляді аналогічних спорів (постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стороною позивача доведено належними та допустимими доказами те, що відповідачі з 2008 року добровільно змінили своє місце проживання, забравши свої речі на інше місце постійного проживання. Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідачі втратили інтерес до житла, в якому вони зареєстровані та у якому проживали до 2008 року. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є власниками чи співвласниками спірної квартири, будь-яких домовленостей між сторонами з приводу користування спірною квартирою судом не встановлено. З урахуванням наведеного, визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. При цьому суд наголошує, що припинення права користування відповідачів вказаною квартирою відповідає вимозі пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з огляду на те, що позивач, у зв`язку із збереженням за відповідачами права користування належною йому квартирою та реєстрації їх проживання у спірному житлі, позбавлений можливості отримувати соціальні пільги та вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг. Враховуючи викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, аналізуючи вищенаведені обставини справи на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, а також те, що відповідачі не є власниками (співвласниками) квартири [ADDRESS] , не проживають у ній з 2008 року, їх речей у квартирі, належній позивачеві, немає, комунальні послуги вони не сплачують, суд дійшов висновку, що відповідачі втратили право користування спірною картирою, а відтак і про достатність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Що стосується позовних вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку суд зазначає наступне. Положеннями ст.\~3\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» та п. 3 Правил реєстрації місця проживання передбачено, що реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради або сільським головою. Згідно зі ч. 3 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 8 Правил реєстрації місця проживання, з питань «прописки» необхідно звертатися до органу реєстрації безпосередньо (тобто до відповідного органу місцевого самоврядування) або до центру надання адміністративних послуг (у випадку, якщо такий центр створено і він надає цю послугу у вашій територіально-адміністративній одиниці). Відповідно до ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» та п. 26 Правил реєстрації місця проживання (Постанова КМУ № 207 від 02.03.2016 року), якою безпосередньо передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо зняття з реєстраційного обліку відповідачів за вказаною вище адресою не підлягають задоволенню, оскільки зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом, зокрема, на підставі рішення суду. В подальшому, в разі відмови у знятті з реєстрації в зазначеній квартирі відповідачів на підставі рішення суду, яке є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, такі дії можуть бути оскаржені в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідачів на користь позивача у рівних частках підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 992,40 грн. (а.с. 1). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial