Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

У листопаді 2020 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Асамір» ЛТД про стягнення заборгованості у розмірі 878327,25 грн. та судових витрат з відповідачів солідарно. В обґрунтування позову зазначає, що на підставі договору від 03.07.2008 року укладеного між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником, якого є АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , останньому було надано грошові кошти у розмірі 330000 грн. на термін до 01.07.2011 року. Відповідач в свою чергу зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строк та в порядку встановлених кредитних договором, однак свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 878327,25 грн. станом на 27.08.2020 року, яка складається з : - 89167,57 грн.- заборгованість за тілом кредиту; - 373386,45 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; - 415 773,23 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Розрахунок суми заборгованості додається. Того ж дня між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником, якого є АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір №161/1 про видачу траншу, №29090050258845, відповідно до умов якого, банк відкрив рахунок для зарахування коштів, направлених на погашення заборгованості, вказаний договір підписаний сторонами. Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. В забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитною угодою № 161, між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено договір поруки № 161-2 від 03.07.2008 року, з ТОВ «Асамір» ЛТД договір поруки № 161-3 від 03.07.2008 року. 10.09.2020 року на адреси поручителів за кредитною угодою № 161 було направлено вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань [PERSON] , однак вказана вимога залишена поручителями без задоволення. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.02.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.03.2021р. об`єднано зустрічний позов [PERSON] до акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про визнання зобов`язання за договором поруки припиненим в одне провадження із первісним позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Асамір» ЛТД про стягнення заборгованості та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі за зустрічними вимогами як третіх осіб [PERSON] та товариство з обмеженою відповідальністю «Асамір» ЛТД. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.06.2021 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів у справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Відповідач 1 надав до матеріалів справи письмовий відзив на позов, в якому він зазначає, що отримав кредит у розмірі 330000 грн. для придбання екскаватора. Вказує, що позивачем не долучено документи щодо видачі кредиту до матеріалів справи, крім того банк неправомірно продовжував нараховувати відсотки за кредитом після закінчення строку повернення кредиту, тобто 01.07.2011 року, а тому вимога про їх стягнення є незаконною. Проти задоволення позову заперечує в повному обсязі, просить застосувати п`яти річний строк позовної давності щодо кожного щомісячного платежу з розрахунку банку за період з 03.07.2008 року по 27.08.2020 року. Крім того, відповідачем 1 заявлено про застосування позовної давності. Згідно відповідної заяви він просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог у справі, вказуючи, що строк позовної давності, встановлений ст.\~257\~Цивільного кодексу\~України в силу п. 1 ст.\~254\~Цивільного кодексу\~України щодо вимог про стягнення боргу в період з 03.07.2008 р. по 27.08.2020 р. сплив до моменту звернення позивача з позовом, у зв`язку з цим у силу ст.\~267\~Цивільного кодексу\~України в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідачі 2 та 3 письмового відзиву на позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надали. Представником [PERSON] , адвокатом Водоп`яновим С.В. подано зустрічну позову заяву до АТ КБ «ПРИВАТБАНК, у якій просить визнати припиненим Договір поруки №161-2 від 03.07.2008 р., укладений між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником, якого є АТ КБ «Приватбанк». В обґрунтування зустрічного позову, з урахуванням уточнень, вказує на відсутність строку поруки у договорі поруки № 161-2 від 03.07.2008 року, а тому згідно ч.4 ст. 559 ЦК України банк повинен був пред`явити позовні вимоги до [PERSON] протягом шести місяців від дня настання строку невиконання зобов`язань позичальником [PERSON] за кредитним договором №161, проте банк пред`явив позов до поручителя 16.11.2020 року. До того ж вимога банку від 10.09.2020 року вих. №30.1.0/2-872DRLES0OM50 направлена на ім`я [PERSON] після спливу шестимісячного строку. За таких обставин, зобов`язання [PERSON] за договором поруки повинні бути визнані припиненими. Відзиву на зустрічну позовну заяву до суду не надходило. 05.07.2021 року від представника АТ КБ «Приватбанк», адвоката Єрмолова Є.М. надійшли заперечення, в яких він заперечує та просить відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви, оскільки з матеріалів справи не вбачається, а [PERSON] не доведено відсутність заборгованості перед банком, а тому умови кредитного договору № 161 повинні виконуватись відповідачем належним чином. Також зазначає, що проценти були нараховані правомірно, оскільки отриманні боржником кошти, досі не повернуті банку, договір не є розірваним або припиненим, отже нарахування банком відсотків після закінчення строку виконання зобов`язання є цілком законним та повністю узгоджується з умовами кредитування. Вважає договір поруки не може бути припиненим, оскільки не виконанні зобов`язання позичальника за основним договором, згідно п.7.1 угода між сторонами діє до повного виконання зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків, неустойки за цією угодою і договорами по сплату траншів, отже у зв`язку з невиконанням умов договору, банком подано позовну заяву до спливу строку позовної давності 10.11.2020 року. 01.08 2022 року представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, адвокат Водоп`янов С.В. надав пояснення по справі. Так, вважає зобов`язання [PERSON] за договором поруки №162-2 від 03.07.2008 року припиненими на день звернення банку до суду з позовом 16.11.2020, при цьому посилаючись на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23.06.2020 року в аналогічній справі, яка долучена до зустрічного позову. У зв`язку зі спливом строку кредитування, вказує на необхідність з боку банку провести перерахунок заборгованості по відсоткам за користування кредитом, просить застосувати п`ятирічний строк позовної давності та відмовити у задоволенні первісного позову. Від представника акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» та [PERSON] , представника [PERSON] , представника ТОВ «Асамір» ЛТД надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Кожен з представників та відповідач-1 за первісним позовом підтримали свої вимоги та просили їх задовольнити. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується первісні позовні вимоги та зустрічні позовні, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Розглядаючи вимоги позивача за первісним позовом, суд встановив наступне. Відповідно до матеріалів справи, між позивачем (за первісним позовом) та відповідачем -1, [PERSON] 03.07.2008 р. було укладено Кредитну угоду № 161. Предметом даної угоди, згідно п.1.1. є надання Банком, у рамках програми мікрокредитування, кредиту Позичальнику. Згідно вказаного пункту Угоди, надання коштів здійснюється окремими частинами Траншами кредиту (Транш - визначена сума коштів, обговорена в договорі про видачу траншу, надана в рамках кредитної угоди), сукупна величина сальдо по яких не буде перевищувати суму, обговорену п.1.2 даної угоди. Згідно з пунктами 1.2. Кредитної угоди, загальна сума кредиту в межах кредитної угоди 330 000 грн., у тому числі у розмірі 34 гривень за кожну послугу реєстрації застави у Державному реєстрі обтяження рухомого майна шляхом перерахування коштів, згідно реквізитів, вказаних у п.2.1 даного договору. Пунктом 1.3. Кредитної угоди визначено, що термін повернення кредиту й окремих частин Траншів кредиту, встановлюється договорами про видачу Траншів кредиту, а також графіками погашення кредиту, відсотків і винагороди, що є невід`ємними додатками до договорів про видачу Траншів, але не пізніше 01 липня 2011 року. Зазначений термін може бути змінений згідно п.п.п2.3.3,2.4.1 даної угоди. Положення п. 1.4. Угоди передбачають, що кредит надавався для сплати за послугу реєстрації застави у Державному реєстрі обтяження рухомого майна та придбання екскаватора. Положення пункту 6.8. Угоди визначають, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів, за цією угодою встановлюються сторонами тривалістю 5 років. Додатком №1 до Договору про видачу Траншу №\~161-1 від 03.07.2008 року визначено графік погашення кредиту, відсотків та винагороди. Вказаним графіком передбачений день, місяць та рік для внесення чергового платежу за кредитом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Кредитний договір укладається в письмовій формі. Договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення цього кодексу, що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Положеннями п.4.1. Кредитної угоди встановлено, що за користування кредитними коштами в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення Траншу кредиту згідно до п.п.2.23, 2.3.3, 2.4.1,4.10 цієї угоди, п.п. 1.3,4.1.,4.2.,4.3 договорів про видачу траншу позичальник сплачує відсотки у розмірі 24 % річних. Так, згідно ст.1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.2 ст.1050\~ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У ст. 629 ЦК України зазначено про те, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається зі змісту ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вже було зазначено, сторони Кредитної угоди погодили строк погашення кредиту, відсотків та винагороди, визначивши його в Додатку №1 до Договору про видачу Траншу №\~161-1 від 03.07.2008 року. Позивач за первісним позовом в поданій позовній заяві зазначає, що відповідачем -1 зобов`язання із повернення кредитних коштів належним чином не виконуються, у зв`язку із чим і виник даний спір. У ст.\~599\~ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані прострочення збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Як вбачається зі змісту ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст.ст. 550, 624 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. При порушенні п.4.3 Кредитної угоди позичальником, будь- якого із зобов`язань по погашенню, передбачених п.п.2.2.3, 2.3.3., 2.4.1, 4.10 цієї угоди, а також п.п.1.3.,2.2.3 договорів про видачу Траншу позичальник сплачує Банку відсотків за користування траншем кредиту у розмірі 50 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Судом також встановлено, що відповідно до розділу 3 Кредитної угоди, виконання зобов`язань Позичальника за цією угодою і договорами про видачу траншів забезпечується: 3.1.1. договір застави спецтехніки № 161-1 від 03.07.2008 року; 3.1.2. договір поруки № 161-2 від 03.07.2008 року; 3.1.3 договір поруки № 161-3 від 03.07.2008 року. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. В забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 161(далі- Договір) між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено договір поруки №161-2 від 03.07.2008 року, з ТОВ «Асамір» ЛТД договір поруки № 161-3 від 03.07.2008 року. Предметом вказаних Договорів поруки (№161-2 від 03.07.2008 року; № 161-3 від 03.07.2008 року.) є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] своїх обов`язків за кредитною угодою від 03.07.2008 року №161, згідно якому кредитор надав боржнику кредит у сумі 330000 грн, а боржник зобов`язаний повернути кредит до 01.07.2011 року, згідно з кредитною угодою , сплачувати за його користування 24 % річних на дату здійснення сплати по кредиту, згідно графіка погашення заборгованості по кредиту, а у випадку порушення строків повернення кредиту-сплачувати 50 % річних на дату здійснення сплати по кредиту, зазначену вище, а також сплачувати винагороду, штрафи, пені та інші платежі, відшкодувати збитки, у відповідності, в порядку та строки, зазначені у кредитній угоді. Відповідно до п.2 Договорів поруки (№161-2 від 03.07.2008 року; № 161-3 від 03.07.2008 року) Поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Положеннями укладених Договорів поруки (№161-2 від 03.07.2008 року; № 161-3 від 03.07.2008 року) також визначено, що у випадку невиконання боржником якого-небудь обов`язку, передбаченого п.1 цього Договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначеним невиконаних обов`язків. Згідно п.6 Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок , зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної п.5 цього договору. 10.09.2020 року на адреси поручителів за кредитним договором № 161 було направлено вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань [PERSON] , однак вказана вимога залишена поручителями без задоволення. Пунктом 2 Договорів поруки, їх сторони передбачили, що поручитель несе відповідальність перед кредитором як солідарний боржник. Договорами поруки (№161-2 від 03.07.2008 року; № 161-3 від 03.07.2008 року.) в п.12. визначений строк , в межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист свого права або інтересу встановлюється протягом 5 років. При цьому, згідно п.11. Договорів поруки (№ 161-2 від 03.07.2008 року; № 161-3 від 03.07.2008 року) цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом звернувся до позичальника [PERSON] та поручителів [PERSON] , ТОВ «Асамір» ЛТД» із позовом про солідарне стягнення заборгованості за Кредитним договором № 161 від 03.07.2008 р. посилаючись на те, що станом на 27.08.2020 року утворилась заборгованість у розмірі 878327,25 грн., а саме: 89167,57 грн.- заборгованість за тілом кредиту; 373386,45 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 415773,23 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Згідно ст. 129 Конституції України до основних принципів судочинства відноситься принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Відповідно до положень статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. У випадку подання зустрічного позову у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд постановляє ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Так, 05.07.2021 року представник відповідача -2 за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом за яким просить визнати припиненим зобов`язання [PERSON] за договором поруки №161-2 від 03.07.2008 р., укладений між нею та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником, якого є АТ КБ «Приватбанк». В обґрунтування зустрічного позову вказує на відсутність строку поруки у договорі поруки № 161-2 від 03.07.2008 року, а тому згідно ч.4 ст. 559 ЦК України банк повинен був пред`явити позовні вимоги до [PERSON] протягом шести місяців від дня настання строку невиконання зобов`язань позичальником [PERSON] за кредитним договором №161.проте банк пред`явив позов до поручителя 16 листопада 2020 року. До того ж вимога банку від 10.09.2020 року вих. №30.1.0/2-872DRLES0OM50 направлена на ім`я [PERSON] після спливу шестимісячного строку. Згідно з частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно ч. 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Розглядаючи заявлені позовні вимоги як за первісним, так і за зустрічним позовом суд вважає, що предметом доказування у даній справі (за первісним позовом) є порушення відповідачами умов Кредитної угоди та обсяг заборгованості за такою угодою, а предметом доказування за зустрічним позовом є встановлення обставин щодо дотримання кредитором положень законодавства та договору для звернення до поручителя із вимогою про виконання зобов`язання. З наданого позивачем за первісним позовом розрахунку заборгованості за договором № 161-2 від 03.07.2008 року за період з 03.07.2008 року по 27.08.2020 року вбачається, що позичальником, відповідачем -1, останній платіж було внесено 23.12.2011 року у сумі 0,01 грн. Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що на підставі видаткового ордеру, №1 від 03.07.2008 р., [PERSON] були видані грошові кошти в розмірі 329966 грн. 00 коп., та 34 грн. 00 коп., згідно меморіального ордеру №80703В0007 від 03.07.2008 р. та видаткового ордеру № 1 від 03.07.2008 року. Вказані грошові кошти були видані [PERSON] на підставі заяви на видачу готівки №1 від 03.07.2008 р. Суд, розглядаючи дану справи критично оцінює надані позивачем докази щодо існування заборгованості, з огляду на наступне. Відповідно до положень ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій (ч.1 ст.9). Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. При цьому Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління Національного банку України, № 637 від 15.12.2004 р., в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, яке визначає порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами (підприємцями), а також окремі питання організації банками роботи з готівкою, передбачено наступне. Видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки мають підписувати керівник і головний бухгалтер або працівник підприємства, який на це уповноважений керівником. До видаткових ордерів можуть додаватися заява на видачу готівки, розрахунки, тощо (п. 3.4 Положення). Згідно з п.3.5. вищевказаного Положення, у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю касир вимагає пред`явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору. Судом досліджено видатковий ордер, №1 від 03.07.2008 р., згідно з яким [PERSON] були видані грошові кошти в розмірі 329966 грн. 00 коп., а також меморіальний ордер №80703В0007 від 03.07.2008 р. згідно з яким видано 34 грн. 00 коп. та встановлено, що вказані документи не відповідають встановленим пунктами 3.4 та 3.5. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління Національного банку України, №637 від 15.12.2004 р., вимогам, оскільки не містять обов`язкової інформації, зокрема підпису осіб. Вищенаведене свідчить про те, що вказані докази є неналежними при розгляді даної справи, тобто вони не підтверджують факту отримання грошових коштів відповідачем - 1. Однак, матеріалами справи встановлено, що між [PERSON] (Заставодавець) та ЗАТ «КБ «Приватбанк» (Заставодержатель) було укладено договір застави №161-1 від 03.07.2008 року. Предметом вказаного договору, згідно п.2 договору, є забезпечення заставою виконання зобов`язань Заставодавця, що випливають з кредитної угоди від 03.07.2008 року №161. Згідно з п.6 вказаного договору, в забезпечення виконання Заставодавцем виконання зобов`язань за кредитною угодою Заставодавець надав в заставу спецтехніку: -екскаватор гусеничний LIEBHER R-902 HDSL, 1999року випуску, д/н [NUMBER] , кузов [NUMBER] , двигун [NUMBER] , шасі(рама) [NUMBER] , заставною вартістю 259000,00грн. -бульдозер ДЗ-171, 1989року випуску, д/н [NUMBER] , двигун [NUMBER] , шасі(рама) 531, заставною вартістю 105000,00грн. Представником позивача, долучено до матеріалів справи роздруківку, з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року у справі 200/15461/14-ц. Також, матеріали справи містять відповідь керівника апарату Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська на запит адвоката Пришляк В.О., в якій зазначається, що відповідно до реєстраційних даних автоматизованої системи документообігу суду КП «Д-3» (далі АСДС), в провадженні судді Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська Єлісєєвої Т.Ю. перебувала цивільна справа 200/15461/14 за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави. Оцінюючи надане представником позивача рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року у справі 200/15461/14-ц роздруковане з Єдиного державного реєстру судових рішень, суд зазначає наступне. Законом України «Про доступ до судових рішень» цим Законом регулюються відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень (рішень, судових наказів, постанов, вироків, ухвал), ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Згідно частини 1 статті 3 вказаного Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Відповідно до частини 3 вказаної статті суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Законом України «Про доступ до судових рішень» в частині 5 статті 4 визначено, що судді мають право на повний доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону. Частиною 7 статті 85 ЦПК України визначено, що у порядку, передбаченому цією статтею, суд за заявою учасника справи чи з власної ініціативи може оглянути веб-сайт (сторінку), інші місця збереження даних в мережі Інтернет з метою встановлення та фіксування їх змісту. У разі необхідності для проведення такого огляду суд може залучити спеціаліста. Судом реалізовано зазначене право та здійснено огляд рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року у справі 200/15461/14-ц, яке розміщене на Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/43146900. З вказаного рішення вбачається, що предметом розгляду у вказаній цивільній справі є позовні вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, які обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору № 161 від 03.07.2008 року. Так, судом у справі 200/15461/14-ц встановлено, що відповідач станом на 14.07.2014 року має заборгованість за кредитом в сумі 305569 грн. 69 коп., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту 89167 грн. 57 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 132014 грн. 79 коп., пеня 69598 грн. 30 коп., штраф (фіксована частина) 250грн. 00коп., штраф (процентна складова) 14539грн. 03 коп.. За результатом розгляду справи 200/15461/14-ц судом прийняте рішення про задоволення позовних вимог та звернуто стягнення на заставне майно, яким є екскаватор гусеничний LIEBHER R-902 HDSL, 1999року випуску, д/н [NUMBER] , кузов [NUMBER] , двигун [NUMBER] , шасі(рама) [NUMBER] ; бульдозер ДЗ-171, 1989року випуску, д/н [NUMBER] , двигун [NUMBER] , шасі(рама) 531, що належить відповідачу на праві власності в рахунок сплати боргу за кредитним договором №161 від 03.07.2008 року. Вказане рішення суду набрало законної сили 21.11.2014 року. Частиною 5 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. З наведеного вбачається, що обставини надання позивачем відповідачу 1, [PERSON] кредитних коштів за кредитною угодою №161 від 03.07.2008 року є доведеними, оскільки вже встановлені у рішенні Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року у справі 200/15461/14-ц. Згідно частини 2 статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини у своїй практиці використовує принципи «баланс ймовірностей» або «розумна ступінь достовірності» (balance of probabilities) та «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) для оцінки обставин справи та доказів (див. рішення BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р.). Верховний Суд в постанові від 27.11.2018 р. у справі № 914/2505/17 зазначив, що принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення. Аналізуючи викладене, суд констатує, що доказування не може мати абстрактне значення та ґрунтуватися на припущеннях, а відповідні обставини, на які посилаються сторони, мають бути підтверджені або спростовані поданими ними до суду належними доказами. Отже, враховуючи сукупність зібраних по справі доказів таких як: укладена кредитна угода №161 від 03.07.2008 року, договір застави №161-1 від 03.07.2008 року, договір поруки №161-2 від 03.07.2008 р. та договір поруки №161-3 від 03.07.2008 р., видатковий ордер №1 від 03.07.2008 р., меморіальний ордер №80703В0007 від 03.07.2008 р., заява на видачу готівки №1 від 03.07.2008 р., виписка щодо нарахувань за кредитною угодою №161 від 03.07.2008 року, рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року у справі 200/15461/14-ц (яке розміщене на Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/43146900), суд приходить до висновку що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості є обґрунтованими та доведеними наявними доказами у їх сукупності. Відповідачем 1, [PERSON] не було надано суду доказів оплати заборгованості за кредитною угодою №161 від 03.07.2008 року. Таким чином, суд вважає, що вимога позивача за первісним позовом про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 89167,57 грн. є обґрунтованою. Щодо позовної вимоги про стягнення 373386,45 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом, то суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду у п.54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи те, що граничний термін кредитування за кредитною угодою був визначений 03.07.2011 року, то суд вважає що після настання вказаного терміну, позивач втрачає право на нарахування відсотків за користування кредитом. З урахуванням наведеного, суд вважає обґрунтованим нарахування відсотків за користування кредитом до 01.07.2011 року. За здійсненим судом перерахунком, сума заборгованості із нарахованих відсотків станом на 01.07.2011 року складає 22112,44 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в розмірі 415773, 23 грн., суд вважає таке нарахування обґрунтованим та таким, що відповідає умовам укладеної кредитної угоди №161 від 03.07.2008 року. Відповідачем 1 та відповідачем 3 заявлено про застосування позовної давності. Згідно відповідних заяв останні просять застосувати строк позовної давності до позовних вимог у справі, вказуючи, що строк позовної давності, встановлений ст. 257 Цивільного кодексу України в силу п. 1 ст. 254 Цивільного кодексу України щодо вимог про стягнення боргу в період з 03.07.2008р. по 27.08.2020 р. сплив до моменту звернення позивача з позовом. Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності у виниклих правовідносинах суд зазначає наступне. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Умовами пункту 6.8. кредитної угоди №161 від 03.07.2008 року визначено, що терміни позовної давності складає 5 років. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Отже, датою початку відліку строку позовної давності слід вважати граничний термін повернення кредитних коштів за кредитною угодою, який був визначений 03.07.2011 року. З матеріалів справи вбачається, що останній платіж за кредитною угодою №161 від 03.07.2008 року був внесений 23.12.2011 року в розмірі 0,01 грн. Відповідно до статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Таким чином здійснення 23.12.2011 року часткової оплати суми заборгованості в розмірі 0,01 грн., є підставою для переривання строку позовної давності. Враховуючи вищезазначене, датою початку відліку строку позовної давності слід вважати 24.12.2011 року. Отже, встановлений п.6.8. кредитної угоди, №161 від 03.07.2008 року, строк позовної давності тривалістю 5 років сплив 24.12.2016 року. При цьому суд звертає увагу учасників справи на те, що звернення позивача до відповідача -1 із позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави та по якій Бабушкінським районним судом міста Дніпропетровська 10 листопада 2014 року прийнято рішення у справі 200/15461/14-ц, не є підставою для переривання строку позовної давності. Аналогічне твердження викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 серпня 2021 р. прийнятій у справі №201/15310/16, в якій зокрема зазначено, що: «Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено.». Отже, звернення до суду із вимогою про звернення стягнення на заставне майно не перериває строку позовної давності для стягнення заборгованості. Судом також досліджене наявне в матеріалах справи рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року прийнятого у справі у справі 201/4270/18, предметом розгляду якої були позовні вимоги про визнання виконавчого напису, вчиненого 01 листопада 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 10796 таким, що не підлягає виконанню. Як вбачається з тексту вказаного рішення, 01 листопада 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. був вчинений виконавчий напис та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 10796, за яким у безспірному порядку стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № 161 від 03 липня 2008 року станом на 29 серпня 2017 року у розмірі 637774,83 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 89167,57 грн.; заборгованість за відсотками у розмірі 89167,57 грн.; заборгованість по пені у розмірі 216441,91 грн.; заборгованість по штрафам (фіксована частина) у розмірі 250 грн.; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 30358,33 грн. Стягнення здійснено за період з 03 липня 2008 року по 29 серпня 2017 року. Відповідно до резолютивної частини рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року прийнятого у справі 201/4270/18 позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню був задоволений, а виконавчий напис визнаний таким, що не підлягає виконанню. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 9 грудня 2019 р. у справі №357/5125/16-ц, зокрема, зазначив, що: «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав.» З наведеного суд доходить до висновку, що заява відповідачів 1 та 3 про застосування строку позовної давності є обґрунтованою та такою, що знайшла підтвердження матеріалами справи. Суд констатує, що встановлений строк позовної давності сплинув 24.12.2016 року. Натомість позивач звернувся до суду із даним позовом у листопаді 2020 року. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При прийнятті даного рішення суд враховує усталену правову позицію, викладену зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 в якій Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). Матеріалами даної справи не підтверджується наявність причин неможливості звернення позивача до суду для захисту своїх порушених прав до спливу строків позовної давності, які б могли бути визнані судом поважними. Також, при вирішенні даної цивільної справи судом взято до уваги сталу практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), в якій ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51). Аналогічну думку поділяє і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного суд доходить до висновку про відмову в задоволенні пазових вимог за первісним позовом у зв`язку із спливом строку позовної давності. В обґрунтування зустрічного позову, з урахуванням уточнень, позивач вказує на відсутність строку поруки у договорі поруки № 161-2 від 03.07.2008 року, а тому згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України банк повинен був пред`явити позовні вимоги до [PERSON] протягом шести місяців від дня настання строку невиконання зобов`язань позичальником [PERSON] за кредитним договором №161, проте банк пред`явив позов до поручителя 16.11.2020 року. До того ж вимога банку від 10.09.2020 року вих. №30.1.0/2-872DRLES0OM50 направлена на ім`я [PERSON] після спливу шестимісячного строку. За таких обставин, зобов`язання [PERSON] за договором поруки повинні бути визнані припиненими. Щодо зустрічного позову [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про визнання поруки припиненою суд вважає його таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до п.2 Договору поруки (№161-2 від 03.07.2008 року) Поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Пунктом 2 Договору поруки сторони передбачили, що поручитель несе відповідальність перед кредитором як солідарний боржник. Пунктом 12 Договору поруки №161-2 від 03.07.2008 року визначений строк 5 років, в межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. При цьому, згідно п.11. Договору поруки № 161-2 від 03.07.2008 року цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до статті 638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У статті 553\~ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України). За змістом частини четвертої статті 559\~ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Тобто частина четверта статті 559\~ЦК України встановлює іншу підставу\~\~припинення поруки, ніж частина першої цієї статті. Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, чи встановлено договором строк її дії, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254\~ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц. Умови договору поруки про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цими договорами установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі N 1411/3467/12 (провадження N 14-594цс18). Судом встановлено, що у позивача за первісним позовом виникло право для звернення до суду із позовом 01.07.2011 року, однак позивач звернувся до поручителя із досудовою вимогою про виконання зобов`язання 10.09.2020 року, тобто після спливу шестимісячного строку. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Стаття 16 ЦК України не передбачає способом захисту права та інтересу визнання договору припиненим. Позовна вимога про визнання договору поруки припиненим є неналежним способом захисту прав та інтересів поручителя, який стверджує про зміну основного зобов`язання без його згоди, внаслідок чого збільшився обсяг його ж відповідальності. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року по справі 462/5368/16-ц, відступила від попердніх висновків щодо застосування норм права та зазначила наступне: «Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу на те, що спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися для захисту інтересу в юридичній визначеності лише в разі неможливості захисту позивачем його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21)). Передбачений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України спосіб захисту цивільних прав та інтересів може стосуватися визнання як наявності права, так і його відсутності. Визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у юридичній визначеності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.14) та від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти\~54-56)). Для ефективного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, яка вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 57)): Кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею боржника у позасудовому порядку. Особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише тоді, якщо ця невизначеність триває, суд не розглядає ініційований кредитором для захисту його прав спір із боржником і не вирішив цей спір раніше (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 64)). Саме за цих умов боржник (поручитель) може звернутися до суду з позовом про визнання відсутності права вимоги кредитора за договором поруки (визнання його права припиненим), зокрема про визнання поруки припиненою, і такий спосіб захисту буде належним та ефективним. У разі задоволення цього позову суд у резолютивній частині визнає відсутнім право вимоги кредитора за договором поруки, зокрема визнає поруку припиненою, а не припиняє поруку (вищевказане узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 4 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що якщо особа звернулася до суду з вимогою про визнання договору поруки припиненим, хоча мета, яку вона переслідує, підстави позову, надані докази вказують, що ця особа, захищаючи інтерес, спрямований на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, прагне визнати припиненою саме поруку, а не відповідний договір, то неточне формулювання позовної вимоги згідно з принципом jura novit curia\~(«суд знає закони»)\~не перешкоджає суду за наявності для цього підстав визнати припиненою поруку (вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 490/5224/14-ц). Після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів. Оскільки банк ініціював вирішення такого спору, поручитель може ефективно захистити своє право саме у справі № 462/5579/15-ц, заперечуючи проти позову кредитора, наприклад, через те, що порука припинилася. Для цього непотрібно заявляти зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора (про визнання поруки припиненою)\~(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 62-63)). Тому Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про задоволення позову поручителя у справі № 462/5368/16-ц. Вказане є підставою для відмови у позові. Тому нема потреби оцінювати інші аргументи касаційної скарги (зокрема, щодо застосування висновків, викладених\~у постанові Верховного Суду України від\~13 вересня 2017 року у справі № 6-1539цс17) та відзиву на неї (зокрема, щодо застосування висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 липня 2019 року у справі № 758/13055/16-ц). З аналогічних мотивів відсутні підстави для врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від\~5 червня 2013 року у справі № 6-43цс13, від 25 вересня 2013 року у справі № 6-97цс13, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1161цс15 і від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, які застосували суди першої й апеляційної інстанцій. За наявності доводів про припинення поруки суд має їх оцінити у справі № 462/5579/15-ц, вирішуючи за вимогою банку питання про стягнення заборгованості з поручителя. Визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу у юридичній визначеності. Застосування такого способу захисту інтересу є належним лише тоді, якщо юридична невизначеність триває, суд не розглядає ініційований кредитором для захисту його прав спір із боржником і не вирішив цей спір раніше. За цих умов боржник (поручитель) може звернутися до суду з позовом про визнання відсутності права вимоги кредитора за договором поруки (визнання його права припиненим), зокрема про визнання поруки припиненою, і такий спосіб захисту буде належним та ефективним. У разі задоволення цього позову суд у резолютивній частині визнає відсутнім право вимоги кредитора за договором поруки, зокрема визнає поруку припиненою, а не припиняє поруку» Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову. Ухвалюючи рішення у справі, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року; «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).). Вказане узгоджується з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 року, де вказано, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Враховуючи те,\~\~що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову підстави для стягнення зі сторін судових витрат\~\~в порядку в порядку\~ст.141 ЦПК України, відсутні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed