Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, який в подальшому уточнив, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , 1989 р.н., та його малолітній син [PERSON] , 2016 р.н., про що підтверджується довідкою квартального комітету № 28 від 28.07.2021 року. З 2016 року відповідачка [PERSON] не мешкає в будинку і ніколи там не мешкала, а також його син ніколи не мешкав в будинку. Відповідачка не сплачує комунальні послуги та не бере участь в утриманні житлового будинку (на даний час у будинку йде капітальний ремонт) в цілому, не приймають участі у спільному побуті, не є членами його сім`ї. Для вчинення певних правочинів щодо будинку для забезпечення власних потреб необхідна згода проживаючих в ній осіб. Реєстрація відповідачки з сином не дозволяє йому розпоряджатися будинком на власний розсуд та значно обмежує його законні права. Тому вони вважаються такими, що втратили право користування даним житловим будинком. Отримання такого рішення йому необхідне для зняття їх з реєстрації у відповідності до ст. 7 ч. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». В обгрунтування своїх вимог посилався на положення ст. ст. 391, 405 ЦК України, ст. 3 СК України. Позивач просить визнати [PERSON] малолітнього сина [PERSON] , 2016 року народження, такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтвердив повністю, пояснив обставини справи таким чином як вони викладені вище. Також пояснив, що на даний час позивач перебуває на військовій службі, з 2021 року зареєстрований за іншою адресою, ремонтні роботи на даний час в спірному будинку зупинені. Відповідачка в судовому засіданні позовних вимог не визнала. Пояснила, що деякий час з 2016 року проживали в будинку з позивачем, почали проводити ремонтні роботи, у зв`язку з чим вона також вносила кошти на придбання будматеріалів, про що має квитанції. Коштами допомагала їм її мати. На даний час вона з сином не мають можливості проживати в будинку, оскільки ремонт не закінчений, а тому він не придатний для проживання. В будинку й досі знаходяться деякі її речі (побутова техніка). На даний час не має можливості приймати участь у проведенні ремонтних робіт, так як у зв`язку з воєнним станом має важке матеріальне становище, утримує малолітнього сина. Але має намір проживати в будинку разом із сином навіть незважаючи на розірвання шлюбу з позивачем, так як на даний час проживає з сином в орендованій квартирі, власного житла для проживання не має, а її мати не дає згоди зареєструвати її з сином в її власній квартирі. Крім того, до звернення позивача до суду з позовом він не просив її знятися з реєстрації. Також пояснила, що її син наступного року повинен йти до школи, а тому їй необхідно мати постійне місце проживання та реєстрації. Представник третьої особи органу опіки та піклування Синельниківської міської ради в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала частково. Вимоги щодо відповідачки просила вирішити на розсуд суду. Що стосується зняття з реєстрації малолітньої дитини [PERSON] , 2016 р.н., то дана вимога не може бути задоволена, оскільки сторонами не надано відомостей стосовно наявності іншого житла, в якому б можливо було зареєструвати останнього. Представник третьої особи відділу Державної реєстраційної служби Синельниківської міської ради в судове засідання не з`явився, але надав суду листа про розгляд справи без його участі, просив прийняти рішення на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідачка її донька, а позивач колишній зять. Конфліктних відносин із сторонами не має. Деякий час вони проживали в цьому будинку та вона коштами допомагала сторонам в проведенні ремонту. Під час проведення ремонтних робіт сторони проживали у неї в квартирі. Власного житла донька не має. Приблизно в 2018 році вона була в цьому будинку та їй відомо, що деякі речі доньки (музикальний центр, обігрівач) знаходяться в будинку й по цей час. Також в будинку маються лічильники на воду, газ та світло. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, свідка та дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Згідно копії паспорта позивача він знятий з реєстрації із спірного житлового будинку [ADDRESS] 10.02.2021 року та цією ж датою зареєстрований в будинку [ADDRESS] . З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.08.2014 року вбачається, що позивач успадкував нерухоме майно у вигляді Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] , та згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ним зареєстровано право власності. Згідно довідки відділу реєстрації Синельниківської міської ради відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 13.09.2016 року. Згідно довідок квартального комітету № 28 від 28.07.2021 року та від 21.02.2022 року по [ADDRESS] [PERSON] , 1989 р.н., та [PERSON] , 2016 р.н., не проживають з 2016 року, житло на даний час не придатне для проживання, в будинку йде ремонт. Згідно рішення Синельниківського міськрайонного суду від 24.02.2020 року шлюб між сторонами розірвано. З фототаблиці вбачається, що будинок не придатний для проживання та потребує ремонтних робіт. З копії квитанцій від 2016 року вбачається, що були придбані будматеріали. Дані квитанції були надані суду відповідачкою в якості доказів на підтвердження її пояснень щодо приймання нею участі в проведенні ремонтних робіт в спірному будинку, про що не заперечувалося представником позивача. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 вересня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 151 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Згідно ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ст. 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», «Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою». Статтею 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зазначається, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Згідно п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 19.01.2022 року, справа № 577/2727/20-ц, провадження № 61-18116св21, виклав наступний правовий висновок: особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч. 1 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, поважною причиною не проживання відповідачки з малолітнім сином у спірному будинку є його непридатність для належного на даний час проживання з підстав проведення ремонтних робіт. Але, вона з сином має намір проживати в будинку, в якому й досі залишаються деякі її речі, оскільки раніше вони деякий час проживали в будинку та вона коштами брала участь в його утриманні. Доводи позивача щодо несплати відповідачкою комунальних послуг та неприймання нею участі в утриманні будинку в цілому є безпідставними, оскільки вона з малолітнім сином тимчасово не проживають в будинку, а тому не користуються комунальними послугами, а з причин її важкого матеріального стану вона тимчасово не має можливості приймати участь в проведенні ремонтних робіт. Крім того, між сторонами не укладалися угоди щодо користування житловим будинком, не виникало спору між ними про розмір участі в витратах на будинок та позивач жодного разу не вимагав від відповідачки знятися з реєстрації з малолітнім сином. З пояснень сторін встановлено, що на даний час в спірному будинку взагалі ніхто не проживає по причині не завершення ремонтних робіт, а також позивач як власник будинку не займається його утриманням та сплатою комунальних послуг, про що свідчить фототаблиця. Також безпідставними є доводи позивача щодо втрати відповідачки з малолітнім сином права користування будинком по тій причині, що вони не є членами його сім`ї, так як шлюб розірвано, оскільки сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Враховуючи реєстрацію сторін за різними адресами, місце проживання їх малолітнього сина, який не досяг 14 років, повинно бути зареєстрованим разом з одним з них за письмовою згодою другого з батьків. Оскільки суду не було надано належних доказів щодо надання відповідачкою письмової згоди на реєстрацію місця проживання малолітнього сина за місцем реєстрації позивача, то суд вважає місцем реєстрації малолітньої дитини за місцем реєстрації відповідачки, тобто в спірному будинку. Іншого житла у власності, у якому б була можливість зареєструватися, відповідачка з малолітнім сином не мають, а тому позбавлення їх права користування спірним будинком призведе до порушення їх прав на житло, гарантоване Конституцією України. Позивач, обгрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що реєстрація в будинку відповідачки та їх малолітнього сина не дозволяє йому розпоряджатися житловим будинком на власний розсуд та значно обмежує його законні права, але позивач з цього приводу не наводить жодних конкретних обставин, а саме, яким чином реєстрація в будинку відповідачки та їх малолітнього сина перешкоджає позивачеві у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, позивачем заявлена позовна вимога до [PERSON] та до їх малолітнього сина [PERSON] , але відповідачем у справі є лише [PERSON] . Відповідно до вимог статей 46, 47 ЦПК України малолітній [PERSON] не має цивільної процесуальної правосуб`єктності для набуття статусу відповідача у справі, а тому його інтереси повинен представляти його законний представник, у даному випадку його мати [PERSON] , яка не мала процесуального статусу відповідача в інтересах малолітнього [PERSON] . Згідно положень цивільного процесуального законодавства лише за клопотанням позивача, або його представника, суд може залучити до у часті у справі відповідну особу в якості співвідповідача. В ході судового розгляду таких клопотань заявлено не було. Таким чином, позовні вимоги є належним чином необгрунтованими, безпідставними та такими, що не знайшли свого повного підтвердження в ході судового розгляду, а тому відсутні підстави для їх задоволення. Згідно положень ст. 141 ЦПК України у разі відмови судом в задоволенні позовних вимог, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed