Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

16 грудня 2021 року [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання дітей. Позовна заява мотивована тим, що 07 грудня 2007 року між позивачкою та [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] від шлюбу у подружжя народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 3 Харківського міського управління юстиції від 20 травня 2008 року. 25 серпня 2011 року рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Син залишився проживати разом із позивачкою в їхній квартирі. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем примирилися та продовжували проживати однією сім`єю. [INFO] у сторін народилась друга спільна дитина, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 3 Харківського міського управління юстиції від 21 травня 2013 року. З червня 2018 року через відсутність взаємоповаги та взаєморозуміння один одного, постійні сварки, сторони остаточно припинили свої відносини. Добровільно відповідач допомоги по утриманню дітей не надавав, тому позивачка вимушена була звернутись до суду про стягнення аліментів на їх утримання. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 січня 2020 року було стягнуто з [PERSON] на користь позивачки аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 1250 грн та аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 1250 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 листопада 2019 року щомісячно і до досягнення кожною дитиною повноліття. Вказує на те, що з дня ухвалення судового рішення про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання дітей відбулись негативні зміни в її житті, а саме, погіршився стан здоров`я, та, як наслідок, погіршилось її матеріальне становище. Стан здоров`я дітей також значно погіршився. Зазначає, що у 2011 році [PERSON] з відзнакою закінчила Національний технічний університет «Харківський політехнічний інститут» де отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Фізичне виховання» та здобула кваліфікацію викладача фізичного виховання, інженера дослідника спорту, що підтверджується дипломом [NUMBER] від 27 червня 2011 року. З 01 вересня 2011 року позивачка була прийнята на посаду викладача кафедри фізичного виховання Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», що підтверджується записом у трудовій книжці серії [NUMBER] . 30 жовтня 2020 року через погіршення стану здоров`я, постійні фізичні перенавантаження та заборону лікаря щодо фізичного навантаження вимушена була звільнитися із займаної посади. Також однією з причин звільнення були постійні хвороби дітей, які проживають з нею, оскільки вона вимушена була брати відгули, лікарняні. Діти не могли самостійно знаходитись вдома та потребували її допомоги. 23 листопада 2020 року позивачці було розпочато виплату допомоги по безробіттю відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття», що підтверджується довідкою № 3514 від 04 серпня 2021 року, виданою заступником начальника відділу Харківського міського центру зайнятості Абакумовою Н.Ю. 22\~вересня 2021\~року консультативним\~висновком Державного\~інституту «Інститут\~загальної та\~невідкладної хірургії\~ім.\~В.Г.\~Зайцева Національної\~академії медичних\~наук України»\~Ярмиш Н.А.\~було встановлено\~діагноз: варикозне розширення вен та надані рекомендації щодо подальшого обстеження та лікування. 24 вересня 2021 року лікарем Державної установи «Інститут патології хребта та суглобів ім. проф. М.І. Ситенка Національної академії медичних наук України було надано консультативний висновок № 850293, відповідно до якого, встановлено діагноз: двобічний гонартроз 1-2 стадії. Синовіт. Двобічна артралгія в стадії загострення та рекомендовано обмеження будь-яких навантажень, призначено лікування нестероїдними протизапальними препаратами, лікувальні блокади, вживання хондромодуляторів, фізіотерапевтичне лікування та нагляд у лікаря травматолога. Також зауважує, що син [PERSON] знаходиться під динамічним спостереженням лікаря-педіатра. З дитинства часто хворіє на гострі респіраторні захворювання, має прояви атонічного дерматиту та алергічного риніту. Починаючи з липня 2021 року, окрім свого лікування, вона вимушена лікувати і сина самостійно за власні кошти, оскільки аліментів, сплачених на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова у розмірі 1250 гривень недостатньо. Стан його здоров`я значно погіршився, дитина постійно хворіє, потребує додаткових обстежень та лікування. Так, 14 серпня 2021 року відповідно консультативного висновку Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 30» Харківської міської ради [PERSON] було встановлено діагноз: гострий двобічний зовнішній отит та призначено дороговартісне лікування. 14 вересня 2021 року згідно з випискою із медичної карти амбулаторного хворого «Міської дитячої поліклініки № 4» [PERSON] встановлено діагноз: гострий риносінусіт, отит зліва. 28 вересня 2021 року КНП «МКЛ 30» Харківської міської ради було встановлено додатковий діагноз: гострий ріпофарінгіт з подальшим лікуванням. 01 жовтня 2021 року було призначено додатково лікування та встановлено діагноз: остаточні явища рінофарінгіту зі спостереженням педіатра. 15 жовтня 2021 року [PERSON] неврологом було встановлено діагноз: СМВСД з лікворно-венозною дистензією по гіпертонічному типу. З 19 жовтня 2021 року по 03 листопада 2021 року син знаходився на стаціонарному лікуванні в ендокринологічному відділенні Державна установа «Інституту охорони здоров`я дітей та підлітків ПАМП України». Встановлений діагноз: гіпоталамічний синдром, резистентність пубертатного віку, ожиріння, інсулинорезистентпість. неапомальпа жирова хвороба печінки, функціональний розлад біліарного тракту, вегетативна дисфункція з симгіато-адренановиими пароксизмами. Змішана гіпскомастія. Рекомендовано продовжити лікування в амбулаторних умовах, дієта № 8. лікувальна фізкультура, басейн та повторні консультації. З 14 листопада 2021 року по 19 листопада 2021 року син знаходився на стаціонарному лікуванні в алергічному центрі КНП ХОР «Обласна дитяча клінічна лікарня № 1», де підтверджений діагноз алергічного риніту, призначене лікування, призначено проведення молекулярної алергодіагностики та нагляд у лікаря-алерголога, що підтверджується листом в.о головного лікаря О.І. Орленко Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 4» ХМР. Ліки [PERSON] було придбано особисто за власні кошти, що підтверджується доданими до матеріалів справи чеками. Відповідач жодної допомоги не надав. Донька [PERSON] також перебуває під динамічним спостереженням лікаря-педіатра з приводу частих гострих респіраторних захворювань, аденоїдних вегетацій 11 ступеню, гіпертрофії мигдаликів, рецидивуючих бронхітів та отримує щорічне амбулаторне лікування. Крім того, зазначає, що [PERSON] навчається в Харківському ліцеї № 89 Харківської міської ради Харківської області, що підтверджується довідкою № 01-32/685 від 26 листопада 2021 року. [PERSON] також навчається в Харківському ліцеї № 89 Харківської міської ради Харківської області. що підтверджується довідкою № 01 -32/684 від 26 листопада 2021 року. Крім того, вказує на те, що відповідач є молодим та здоровим чоловіком, інших дітей та непрацездатних утриманців не має, не одружений, офіційно не працює, має на праві власності нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 287122650 від 26 листопада 2021 року. [PERSON] незаміжня, проживає разом із двома дітьми, займається вихованням дітей самостійно. Окрім встановленого рішенням суду розміру аліментів іншої допомоги відповідач не надає. На підставі вищевикладеного просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 4500 грн та аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 4 500 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення кожною дитиною повноліття. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання дітей за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання по справі. Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись своєчасно та належним чином. Позивачка у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку. Адвокат Полях О.О. - представник [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести без фіксації технічними засобами. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку, що, зокрема, підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2022 року у зупиненні провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання дітей відмовлено. 17 серпня 2022 року [PERSON] подав через канцелярію суду заяву, в якій в задоволенні позову про збільшення розміру аліментів просив відмовити. Пояснив, що [PERSON] та діти перебувають у Німеччині та отримують допомогу, аліменти, які були раніше стягнуті за рішенням суду, він виплачує. Інших заяв чи клопотань, зокрема про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до положень статті 212 ЦПК України, сторони до суду не подали. Відповідно до вимог частини першої - третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Суд враховує, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. Відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Слід звернути увагу, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (стаття 275 ЦПК України). Отже, дана справа є малозначною в силу вимог закону, участь сторін у справі не є обов`язковою, сторонами подано та, відповідно, матеріали даної справи містять достатньо доказів для встановлення всіх фактичних обставин справи, що стосуються предмета доказування у цій справі, зібрані докази та встановлені факти по справі є можливими для всебічного та об`єктивного розгляду справи, ухвалення законного та обгрунтованого рішення. Матеріали справи свідчать, що сторони мали достатньо часу для того, щоб реалізувати свої процесуальні права. З метою недопущення надмірної тривалості судового провадження правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 07 грудня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] від шлюбу у подружжя народився син, [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 3 Харківського міського управління юстиції від 20 травня 2008 року (а. с. 18). 25 серпня 2011 року рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а. с. 23). Син залишився проживати разом із позивачкою в їхній квартирі. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем примирилися та продовжували проживати однією сім`єю. [INFO] у сторін народилась друга спільна дитина, [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 3 Харківського міського управління юстиції від 21 травня 2013 року (а. с. 19). Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 січня 2020 року з [PERSON] на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 1250 грн та аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 1250 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 листопада 2019 року щомісячно і до досягнення кожною дитиною повноліття (а. с. 25). У 2011 році [PERSON] закінчила Національний технічний університет «Харківський політехнічний інститут» та отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Фізичне виховання» та здобула кваліфікацію викладача фізичного виховання, інженера дослідника спорту, що підтверджується копією диплома серії [NUMBER] від 27 червня 2011 року (а. с. 12). З 01 вересня 2011 року позивачка була прийнята на посаду викладача кафедри фізичного виховання Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», що підтверджується записом у трудовій книжці серії [NUMBER] (а. с.13-14). 23 листопада 2020 року [PERSON] було розпочато виплату допомоги по безробіттю відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття», що підтверджується довідкою № 3514 від 04 серпня 2021 року, виданою заступником начальника відділу Харківського міського центру зайнятості Абакумовою Н.Ю. (а. с. 27). 22 вересня 2021 року консультативним висновком Державного інституту «Інститут загальної та невідкладної хірургії ім. В.Г. Зайцева Національної академії медичних наук України» Ярмиш Н.А. було встановлено діагноз: варикозне розширення вен та надані рекомендації щодо подальшого обстеження та лікування (а. с. 31). 24 вересня 2021 року лікарем Державної установи «Інститут патології хребта та суглобів ім. проф. М.І. Ситенка Національної академії медичних наук України було надано консультативний висновок № 850293, відповідно до якого, встановлено діагноз: двобічний гонартроз 1-2 стадії. Синовіт. Двобічна артралгія в стадії загострення та рекомендовано обмеження будь-яких навантажень, призначено лікування нестероїдними протизапальними препаратами, лікувальні блокади, вживання хондромодуляторів, фізіотерапевтичне лікування та нагляд у лікаря травматолога. 14 серпня 2021 року відповідно до консультативного висновку Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 30» Харківської міської ради [PERSON] було встановлено діагноз: гострий двобічний зовнішній отит, та призначено дороговартісне лікування. 14 вересня 2021 року згідно з випискою із медичної карти амбулаторного хворого «Міської дитячої поліклініки № 4» [PERSON] встановлено діагноз: гострий риносінусіт, отит зліва. 28 вересня 2021 року КНП «МКЛ 30» Харківської міської ради було встановлено додатковий діагноз: гострий ріпофарінгіт з подальшим лікуванням. 01 жовтня 2021 року було призначено додатково лікування та встановлено діагноз: остаточні явища рінофарінгіту зі спостереженням педіатра. 15 жовтня 2021 року [PERSON] неврологом було встановлено діагноз: СМВСД з лікворно-венозною дистензією по гіпертонічному типу (а. с. 36-42). З 19 жовтня 2021 року по 03 листопада 2021 року син знаходився на стаціонарному лікуванні в ендокринологічному відділенні Державна установа «Інституту охорони здоров`я дітей та підлітків ПАМП України». Встановлений діагноз: гіпоталамічний синдром, резистентність пубертатного віку, ожиріння, інсулинорезистентпість. неапомальпа жирова хвороба печінки, функціональний розлад біліарного тракту, вегетативна дисфункція з симгіато-адренановиими пароксизмами. Змішана гіпскомастія. Рекомендовано продовжити лікування в амбулаторних умовах, дієта № 8. лікувальна фізкультура, басейн та повторні консультації. Відповідно до змісту листа в.о головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 4» Харківської міської ради О.І. Орленко, з 14 листопада 2021 року по 19 листопада 2021 року [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в алергічному центрі КНП ХОР «Обласна дитяча клінічна лікарня № 1», де підтверджений діагноз алергічного риніту, призначене лікування, призначено проведення молекулярної алергодіагностики та нагляд у лікаря-алерголога за місцем проживання. [PERSON] перебуває під динамічним спостереженням лікаря-педіатра з приводу частих гострих респіраторних захворювань, аденоїдних вегетацій 11 ступеню, гіпертрофії мигдаликів, рецидивуючих бронхітів та отримує щорічне амбулаторне лікування (а. с. 43-44). [PERSON] навчається в Харківському ліцеї № 89 Харківської міської ради Харківської області, що підтверджується довідкою № 01-32/685 від 26 листопада 2021 року (а. с. 45). [PERSON] навчається в Харківському ліцеї № 89 Харківської міської ради Харківської області. що підтверджується довідкою № 01 -32/684 від 26 листопада 2021 року (а. с. 45). Позивачка має мати-пенсіонерку, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] (а. с. 20-22, 24). Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Між сторонами виникли правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України, зокрема, в частині обов`язку батьків утримувати дітей і його виконання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною першою статті 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України встановлено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як встановлено наведеними вище положеннями законодавства розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, положення законодавства містять обмеження щодо неможливості визначення розміру аліментів менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Вирішуючи даний спір, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). При цьому отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зазначене також роз`яснено судам у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, від 22 серпня 2022 року у справі № справа № 712/6313/21, провадження № 61-3728 св 22 та інших. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Матеріали справи свідчать, що відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 січня 2020 року з [PERSON] на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 1250 грн та аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 1250 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 листопада 2019 року щомісячно і до досягнення кожною дитиною повноліття. При цьому позивачка не спростовує той факт, що [PERSON] на підставі вказаного рішення суду аліменти сплачує, рішення виконує. У 2011 році [PERSON] закінчила Національний технічний університет «Харківський політехнічний інститут» де отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Фізичне виховання» та здобула кваліфікацію викладача фізичного виховання, інженера дослідника спорту, що підтверджується дипломом [NUMBER] від 27 червня 2011 року. З 01 вересня 2011 року позивачка була прийнята на посаду викладача кафедри фізичного виховання Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», що підтверджується записом у трудовій книжці серії [NUMBER] . У зв`язку із погіршенням стану здоров`я [PERSON] та необхідністю нагляду за дітьми вимушена була звільнитись із займаної посади 30 жовтня 2020 року. 23 листопада 2020 року [PERSON] було розпочато виплату допомоги по безробіттю відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття», що підтверджується довідкою № 3514 від 04 серпня 2021 року, виданою заступником начальника відділу Харківського міського центру зайнятості Абакумовою Н.Ю. 22 вересня 2021 року консультативним висновком Державного інституту «Інститут загальної та невідкладної хірургії ім. В.Г. Зайцева Національної академії медичних наук України» [PERSON] було встановлено діагноз: варикозне розширення вен. 24 вересня 2021 року лікарем Державної установи «Інститут патології хребта та суглобів ім. проф. М.І. Ситенка Національної академії медичних наук України було надано консультативний висновок № 850293, відповідно до якого, встановлено діагноз: двобічний гонартроз 1-2 стадії. Синовіт. Двобічна артралгія в стадії загострення та рекомендовано обмеження будь-яких навантажень, призначено лікування нестероїдними протизапальними препаратами, лікувальні блокади, вживання хондромодуляторів, фізіотерапевтичне лікування та нагляд у лікаря травматолога. Наданими та оціненими судом доказами, зокрема медичними, консультативними висновками, довідками, медичними дослідженнями, виписками з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого позивачкою доведено, що після ухвалення рішення про стягнення аліментів стан здоров`я одержувача аліментів [PERSON] , а також і стан здоров`я дітей погіршився. Разом із тим, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 287122650 від 26 листопада 2021 року, 19 жовтня 2021 року [PERSON] на підставі договору дарування став власником 59/100 частки квартири, яка належить йому на праві приватної спільної часткової власності, серія та номер: 701, виданого 19 жовтня 2021 року, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Конопацька О.Б., крім того відповідач має на праві приватної власності земельну ділянку, квартиру (а. с. 48-49). Водночас [PERSON] доказів того, що він за цей час, а саме після ухвалення рішення про стягнення аліментів, став непрацездатним, має інвалідність чи є пенсіонером, має на утриманні інших дітей, що б вказувало на погіршення його стану здоров`я, матеріального становища чи зміну сімейного стану, та могло б свідчити про неможливість відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, на спростування позовних вимог суду не надано. На підставі вищевикладеного суд доходить висновку, що після ухвалення рішення про стягнення аліментів, матеріальний стан та стан здоров`я одержувачки аліментів, а також дітей погіршився, натомість, матеріальне становище платника аліментів покращилось, що враховано судом як фактичні обставини та свідчить про наявність підстав для збільшення розміру аліментів. Суд зазначає, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Водночас, визначаючи розмір аліментів, який повинен стягуватися у збільшеному розмірі, суд звертає увагу, що розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років станом на день ухвалення судового рішення становить 2744,00 грн. Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину віком від 6 до 18 років становить 1372,00 грн. При цьому слід зазначити, що аліменти в розмірі, що перевищує мінімальний гарантований розмір аліментів на дитину, а саме 4 500,00 грн на кожну дитину, як заявлено позивачкою, можуть бути стягнуті лише за умови достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Разом із цим, позивачкою суду не надано жодного належного доказу стосовно свого доходу, які б свідчили про реальний розмір доходу матері, як і доходу відповідача станом на цей час, на підставі яких суд мав би можливість встановити дійсні обставини щодо матеріального становища одержувачки та платника аліментів, та надати цим фактам відповідну оцінку при визначенні розміру аліментів. Суд зауважує, що в обгрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 23 листопада 2020 року їй розпочато виплату допомоги по безробіттю відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття», однак суду не надано жодного доказу про розмір таких виплат. Крім того, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 січня 2022 року клопотання [PERSON] про витребування доказів у цивільній справі залишено без задоволення. Повторно або з іншими клопотаннями протягом судового розгляду справи позивачка не зверталась. З урахуванням фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства щодо обов`язку обох батьків брати участь в утриманні своїх дітей до їх повноліття, якому кореспондує право дитини на належний рівень життя, достатній для її соціального розвитку, виходячи з критеріїв розумності та справедливості, обов`язку матеріально утримувати дитину обох батьків та спроможності відповідача надавати таку допомогу, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково та збільшення розміру аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина - [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі 1250 грн та аліментів на утримання доньки - [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі 1250 грн, до 1500 грн щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 грудня 2021 року щомісячно і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, що, водночас, буде узгоджуватися із приписами статей 182 - 184 СК України. Слід зазначити, що такий розмір аліментів, а саме 1 500, 00 грн на кожну дитину, перевищує мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину віком від 6 до 18 років, що становить 1 372,00 грн. Разом із тим, підстав для збільшення аліментів у заявленому позивачкою розмірі, а саме 4 500, 00 грн на кожну дитину, судом не встановлено. Стосовно посилань позивачки в обгрунтування позовних вимог на те, що син [PERSON] має діагноз алергічного риніту та потребує нагляду у лікаря-алерголога, атонічного дерматиту, донька [PERSON] також перебуває під динамічним спостереженням лікаря-педіатра з приводу частих гострих респіраторних захворювань, аденоїдних вегетацій 11 ступеню, рецидивуючих бронхітів та отримує щорічне амбулаторне лікування, вона за цей час понесла всі витрати на лікування дітей самостійно, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступні положення законодавства. Питання про стягнення додаткових витрат на дитину врегульовано приписами статті 185 СК України. СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Так, згідно зі статтею 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину у разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватись наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема у зв`язку з хронічною хворобою дитини, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Так, до особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У пунктах 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 зазначено, що до передбаченої статтею 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини можуть залучатися батьки, а додаткові витрати це такі, які викликані особливими обставинами: розвитком здібностей дітей, хворобою, каліцтвом тощо. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Визначення особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Як зазначив Верховнии? Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19 (провадження № 61-19103св19), особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Отже, з аналізу судової практики, яка склалась, до додаткових витрат відносять: а) навчання у спеціалізованому закладі освіти, технікумі, коледжі, при умові погодження з батьком/матір`ю навчального закладу та доведеності існування особливих обставин, які зумовлені необхідністю платного навчання дитини у цьому закладі адже дитині гарантовано державою безоплатне навчання у загальноосвітній школі, б) розвиток здібностей дитини, а саме витрати на гуртки, заняття, які розвивають конкретні здібності дитини, придбання спортінвентарю, музичного інструменту, витрати на участь у змаганнях та конкурсах, витрати на вивчення іноземних мов, підтверджені відповідними нагородами, які одержували діти або характеристиками, в) оздоровлення (санаторно-курортне або відпочинок біля моря або на гірському курорті при умові доведеності, що для покращення стану здоров`я дитини вона потребувала відпочинок та оздоровлення саме там), г) лікування (систематичні витрати, понесені у зв`язку з постійною хворобою дитини, фізичними травмами). Батьки зобов`язані брати участь у додаткових витратах на свою дитину, лише при обов`язковій умові, якщо це обумовлено розвитком її здібностей, хворобою тощо. Цей перелік не є вичерпним - сюди входять усі потреби дитини, які не покриваються аліментами на її утримання. В разі лікування, протезування, санаторно-курортного лікування розмір додаткових витрат з огляду на судову практику, може обґрунтовуватися медичними документами, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини: виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, консультативні висновки тощо. На підтвердження понесених витрат на лікування дитини долучаються до позовної заяви акти про надані медичні послуги, рахунки, квитанції та чеки про оплату наданих послуг та придбаних ліків згідно з рекомендаціями лікарів. Квитанції та фіскальні чеки про оплату медичних послуг, придбання ліків долучаються до матеріалів справи в оригіналі. Правового висновку щодо присудження сплати додаткових витрат на лікування дитини до досягнення 18-річного віку, дійшов Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19), у якій зазначено, що додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Крім того, Верховний Суд у цій же постанові зазначив, що суд першої інстанції з урахуванням медичних документів, що підтверджують наявність у дитини хронічних захворювань та містять рекомендації лікарів, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини, оскільки витрати на системне та довготривале лікування при такому стані здоров`я дитини є додатковими та необхідними витратами, що викликані особливими обставинами, передбаченими статтею 185 СК України. Таким чином, періодична, постійна виплата додаткових витрат присуджується, зазвичай, у разі, якщо дитина має хронічні захворювання, потребує постійного лікування, специфічного догляду. Водночас суд звертає увагу, що положення стосовно стягнення додаткових витрат на дитину стосується особливих обставин. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Водночас аліменти - це кошти на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити базові матеріальні умови для життя дитини: оплату харчування, одягу, предметів гігієни, шкільного приладдя, спожитих дітьми комунальних послуг, лікування нескладних захворювань та ін. Таким чином, витрати на утримання дітей, зокрема на харчування, ліки, сезонний одяг та взуття, відносяться до тих матеріальних потреб дитини, які покриваються коштами на утримання дитини, а саме, аліментами, що мають винятково цільовий характер, спрямовані на утримання дитини, для забезпечення та створення належних умов для виховання та розвиток неповнолітньої дитини. Отже, за наявності на те відповідних правових підстав, позивачка не позбавлена права звернутись до суду із позовом про стягнення додаткових\~витрат на\~дітей, що викликані особливими обставинами, зумовлені особливою схильністю дитини до навчання або пов`язані з розвитком певних здібностей дитини, чи викликані хронічною, складною, тяжкою хворобою, потребою лікування чи особливого специфічну догляду тощо, або ж про стягнення фактично понесених нею витрат на дітей. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Водночас, враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, суд зауважує, що значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). Відповідно до частин першої, шостої статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з [PERSON] на користь Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial