Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.12.2012 року. У період шлюбу ними було придбано майно, а саме: телевізор Sony, вартістю 30000, 00 грн.; пральна машина, вартістю 11200, 00 грн.; кухонна стільниця, вартістю 1200, 00 грн.; раковина, вартістю 2000, 00 грн.; пилосос, вартістю 2000, 00 грн.; вентилятор, вартістю 2000, 00 грн.; витяжка, вартістю 1000, 00 грн.; люстри, вартістю 1000, 00 грн.; телевізор LG, вартістю 3000, 00 грн.; тюнер, вартістю 1400, 00 грн.; фільтр для води, вартістю 1000, 00 грн.; пральна машина, вартістю 2000, 00 грн.; два телевізори діагоналлю 32 дюйми, загальною вартістю 6000, 00 грн.; охоронна сигналізація, вартістю 1700, 00 грн.; дві мікрохвильові печі, загальною вартістю 5000, 00 грн.; обігрівач настінний, вартістю 2000, 00 грн. Вказане майно було придбано у період шлюбу за спільні гроші родини, а тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Однак, телевізор Sony та пральна машина придбавалися позивачем за кредитні кошти особисто, а тому він вважає вказане майно особистою власністю. Також при переїзді до дружини позивач привіз зі своєї квартири меблеву фурнітуру - шафу та розкладне крісло. Крім того, у період перебування у шлюбі позивач позичив відповідачці грошові кошти у розмірі 20000, 00 грн., з яких було повернуто лише 10000, 00 грн. Позивачем також було придбано до укладення шлюбу для відповідачки 2 золоті обручки та ланцюжок, які він бажає повернути. Відповідачка обіцяла позивачу, що всі речі буде поділено у рівних частинах, але після розірвання шлюбу змінила свою позицію та не має наміру повертати майно. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: 1)Визнати майно спільною сумісною власністю подружжя, а саме кухонну стільницю, вартістю 1200, 00 грн.; раковину, вартістю 2000, 00 грн.; пилосос, вартістю 2000, 00 грн.; вентилятор, вартістю 2000, 00 грн.; витяжку, вартістю 1000, 00 грн.; люстри, вартістю 1000, 00 грн.; телевізор LG, вартістю 3000, 00 грн.; тюнер, вартістю 1400, 00 грн.; фільтр для води, вартістю 1000, 00 грн.; пральну машину, вартістю 2000, 00 грн.; два телевізори діагоналлю 32 дюйми, загальною вартістю 6000, 00 грн.; охоронну сигналізація, вартістю 1700, 00 грн.; дві мікрохвильові печі, загальною вартістю 5000, 00 грн.; обігрівач настінний, вартістю 2000, 00 грн. 2)Стягнути з відповідачки на користь позивача 15900, 00 грн. в якості компенсації за належну йому на праві спільної власності подружжя Ѕ частину спірного майна. 3)Визнати телевізор Sony, вартістю 30000, 00 грн.; пральну машину, вартістю 11200, 00 грн.; меблеву фурнітуру у вигляді пеналу; 2 золоті обручки та золотий ланцюжок; крісло розкладне особистою власністю позивача та передати в його власність телевізор Sony, вартістю 30000, 00 грн.; пральну машину, вартістю 11200, 00 грн.; меблеву фурнітуру у вигляді пеналу; 2 золоті обручки та золотий ланцюжок; крісло розкладне. 4)Стягнути з відповідачки на користь позивача грошові кошти у розмірі 10000, 00 грн., які були позичені на користь відповідачки. 5)Стягнути з відповідачки на користь позивача моральну компенсацію у розмірі 20000, 00 грн. та судові витрати по справі. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 14.12.2012 року по 17.02.2021 року включно. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить визнати спільним майном подружжя та стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти у рахунок поділу майна, а саме: кухонної стільниці, вартістю 1200, 00 грн.; раковини, вартістю 2000, 00 грн.; пилососу, вартістю 2000, 00 грн.; вентилятору, вартістю 2000, 00 грн.; витяжки, вартістю 1000, 00 грн.; люстр, вартістю 1000, 00 грн.; телевізору LG, вартістю 3000, 00 грн.; тюнеру, вартістю 1400, 00 грн.; фільтру для води, вартістю 1000, 00 грн.; пральної машини, вартістю 2000, 00 грн.; двох телевізорів діагоналлю 32 дюйми, загальною вартістю 6000, 00 грн.; охоронної сигналізації, вартістю 1700, 00 грн.; двох мікрохвильових печей, загальною вартістю 5000, 00 грн.; обігрівача настінного, вартістю 2000, 00 грн. Також позивач просить визнати телевізор Sony, вартістю 30000, 00 грн.; пральну машину, вартістю 11200, 00 грн.; меблеву фурнітуру у вигляді пеналу; 2 золоті обручки та золотий ланцюжок; крісло розкладне особистою власністю позивача та передати в його власність телевізор Sony, вартістю 30000, 00 грн.; пральну машину, вартістю 11200, 00 грн.; меблеву фурнітуру у вигляді пеналу; 2 золоті обручки та золотий ланцюжок; крісло розкладне. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Частинами 5-7 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Як вбачається з письмових матеріалів справи, на підтвердження придбання сторонами спірного майна позивачем надано суду гарантійний талон на телевізор Sony, виписку по банківському рахунку та квитанцію про поповнення карткового рахунку [PERSON] . Але слід зазначити, що гарантійний талон на телевізор Sony жодним чином не підтверджує факт придбання вказаного телевізору саме сторонами по справі, а також наявність його у відповідача, а тому не може бути прийнятий судом до уваги, як доказ придбання майна. Що стосується виписки по банківському рахунку, то слід зазначити, що дана виписка від 08.06.2022 року свідчить про те, що позивачем здійснювалися погашення за кредитним договором від 26.05.2018 року, але з даної виписки неможливо встановити, що саме є предметом кредитного договору, суму отриманих кредитних коштів та дату повної його сплати. Наявна у матеріалах справи квитанція від 03.01.2020 року свідчить про те, що позивач [PERSON] здійснив поповнення карткового рахунку [PERSON] на суму 20000, 00 грн., але при цьому дана квитанція жодним чином не підтверджує той факт, що вказані кошти були надані відповідачці в якості позики та що вказані кошти остання була зобов`язана повернути позивачу. Таким чином, вказані письмові докази жодним чином не підтверджують обставини, викладені у позові, та не можуть бути прийняті судом як докази придбання сторонами майна та наявності у відповідача боргових зобов`язань перед позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed