Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

14.01.2022 р. до суду надійшла зазначена позовна заява. Провадження у справі відкрито 03.02.2022 р., вирішено справу розглядати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, витребувано докази за клопотанням представника позивача [PERSON] . Ухвалою суду від 13.09.2022 р. справу призначено до судового розгляду. Короткий зміст вимог позовної заяви, з урахуванням уточненої позовної заяви 14\~квітня 2007\~року між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] фактично\~було укладено\~договір купівлі\~продажу нерухомого\~майна,\~а саме,\~житлового будинку,\~що знаходиться\~за адресою\~ [ADDRESS] .\~Відповідно до\~умов договору\~позивачка передала\~відповідачу обумовлену\~суму грошових\~коштів в\~розмірі 1500\~гривень,\~а останній,\~в підтвердження\~того,\~що отримав\~грошові кошти\~надав їй\~розписку (копія\~додається)\~та документи\~на будинок\~-\~Свідоцтво про\~право власності\~на житло\~та технічний\~паспорт на\~домоволодіння.\~Крім цього,\~сторони домовилися\~в подальшому\~нотаріально посвідчити\~договір купівлі-продажу,\~однак [PERSON] \~від нотаріального\~посвідчення договору\~ухиляється,\~посилаючись на\~вік та\~постійне проживання\~за межами\~України,\~зазначаючи,\~що не\~має можливості\~приїхати та\~здійснити всі\~необхідні дії\~для реєстрації\~права власності\~на будинок\~за позивачкою,\~а тому\~вона змушена\~звертатися до\~суду з\~проханням визнати\~за нею\~право власності\~на вказаний\~житловий будинок.\~Позовні вимоги\~обґрунтовує тим,\~що позивачка\~набула право\~власності на\~спірний житловий\~будинок в\~порядку ст.\~330\~ЦК України,\~як добросовісний\~набувач,\~придбавши його\~у відповідача,\~який фактично\~не мав\~права його\~відчужувати на\~той період,\~оскільки його\~право власності\~в порядку\~спадкування на\~житловий будинок\~не було\~оформлено.\~Посилаючись на\~положення Цивільного\~кодексу України\~щодо набувальної\~давності,\~просить позовні\~вимоги задовольнити.Визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати залишити за позивачем. Позиція відповідачів Відповідачі не скористались правом подання відзиву за позовом. Процедура судового розгляду Сторони у судове засідання не з`явились, були належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (сторона позивача на зазначену ними адресу електронної пошти, відповідач Великоновосілківська селищна рада на офіційну адресу електронної пошти, відповідач [PERSON] рекомендованим листом за зареєстрованим місцем свого проживання та додатково веб-оголошенням на офіційному сайті Судова влада). Позивач та її представник надали письмову заяву, згідно якої просять розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути вказане провадження за відсутності сторін: за відсутності позивача та її представника на підставі поданої ними заяви, без участі відповідачів відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України. У справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін на теперішній час. Фіксація судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснюється на підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України.\~ Фактичні обставини, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступне. Згідно свідоцтва про права власності на житло від 15.03.1993 р., [PERSON] , який зазначений у позовній заяві, як батько відповідача [PERSON] , є власником житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] (номер будинку вказано на зворотній стороні аркуша). Право власності [PERSON] на даний будинок підтверджується додатково й довідкою від 23.09.2021 р., виданою виконкомом Великоновосілківської селищної ради, згідно якою вказане зазначено у по господарській книзі запис № 2, номер особового рахунку [NUMBER] . Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 294433792 від 12.01.2022 р., право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано. На виконання ухвал Великоновосілківського районного суду про витребування доказів у справі, Великоновосілківська державної нотаріальної контори Волноваського районного нотаріального округу відповіді від 04.08.2022 р. надала відомості, що у зв`язку з бойовими діями, які ведуться на території району, надати відомості за ухвалою суду не має можливості. Відповідно до листа про надання інформації Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Донецькій області Управління державної реєстрації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 29.08.2022 року, за результатами перевірки, за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян, актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Зубарєво, Кувшинівського району, Тверської область, Російської Федерації, не виявлено. Як вбачається з розписки від 14.04.2007 р., [PERSON] , продав будинок за 1500 грн., претензій до покупця не має. Надаючи оцінку вказаному документу, суд зазначає, що у даній розписці відсутні відомості щодо покупця будинку та жодні дані про об`єкт щодо якого йдеться в розписці. Відповідно до розписки від 17.11.2021 р., відповідач зазначає, що 14.04.2007 р. продав [PERSON] будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; даний будинок належав його батьку, [PERSON] , який помер 2006 р. на праві особистої власності; його по батькові « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] »; до [PERSON] претензій не має. Згідно наданого документа, відповідач обізнаний та не заперечує, що фактично продав позивачу будинок, який є предметом спору, але відсутні докази щодо неможливості укладення між сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна та нотаріального посвідчення такого у відповідності до положень 655, 657, 658 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). І, хоча позивач наголошує, що має право на вказаний будинок на підставі набувальної давності, фактично між сторонами виникли правовідносини купівлі-продажу нерухомого майна. Так, підставою для вселення та реєстрації місця проживання позивача у житловому будинку є саме сплата нею грошових коштів відповідачу за придбання вказаного будинку, без належного оформлення договору купівлі-продажу, на що суд звертає увагу. Позивачем доведено у судовому засіданні, що вона дійсно з 20.05.2008 року до теперішнього часу зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Великоновосілківської селищної ради від 23.09.2021 р., сплачує комунальні платежі, згідно наданих суду квитанцій, за період з 02.07.2009 р. по 10.03.2019 р.; нею укладено договір про користування електричною енергією 17.10.2013 р. Судом достовірно встановлено, що власником майна, а саме житлового будинку за адресою: [ADDRESS] був [PERSON] . До 2013 року реєстрація права власності на майно проводилася в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав). Отже, у період з 2013 р по 12.01.2022 р. (дата Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 294433792) реєстрації вказаного майна за новим власником не відбулося. Інші відомості щодо родинних зв`язків відповідача та власника майна, яке є предметом позову, [PERSON] , даних щодо смерті вказаної особи, суду не надано, клопотань про витребування даних про смерть [PERSON] , не заявлено. Натомість, враховуючи підставу позовної вимоги, як визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, відсутність вказаної інформації не впливатиме на висновки суду. Мотиви, з яких виходить суд і застосовані норми права Правовідносини, які виникли між сторонами, фактично виникли з договірних підстав щодо купівлі-продажу нерухомого майна та регулюються положеннями глави 54 ЦК України. Натомість, позивач наголошує на тому, що він відкрито та добросовісно користується нерухомим майном, а отже, на його думку, є достатні підстави для визнання за ним права власності за набувальною давністю на житловий будинок відповідно до норм глави 24 ЦК України. З такими доводами позивача суд не погоджується, виходячи з наступного. Частиною першою статті 344 ЦК встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18). Взагалі, аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном, а також про те, що він не став його власником. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, а так само про те, що він володіє чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном як своїм власним. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном як власним звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України». Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), що був врахований апеляційним судом при перегляді рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач була обізнана щодо власника спірного майна, нею були сплачені грошові кошти за будинок, з метою його купівлі, натомість відповідний договір укладено не було, як не було з`ясовано, чи є інші особи, які претендують на вказане майно, сама по собі реєстрація позивача у вказаному будинку не є правовою підставою для набуття права власності на нього. Таким чином, відсутній критерій добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном, що виключає можливість набуття ним права власності на будинок, який є предметом позову, за набувальною давністю. Висновки суду за результатами розгляду позову Отже, давність володіння могла би вважатися добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено. Враховуючи наведене, а саме те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат При розподілі судових витрат суд керується нормами ч. 1\~ст. 141 ЦПК України,\~відповідно до\~якої судовий\~збір покладається\~на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог, судовий збір з відповідачів не стягується.

Outcome: dismissed