Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] в лютому 2022 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача КП «Плесо». В обґрунтування позову вказує, що з 15.12.2005 року працює на посаді сторожа КП «Плесо». 31.01.2022 року позивачу відповідачем було вручено наказ № 26-к/тр (31.01.2022) про відсторонення позивача від роботи з підстав відсутності щеплення від коронавірусної хвороби COVID-19. Наказ мотивований тим, що оскільки у позивача відсутнє відповідне щеплення та відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021 відповідач відсторонює позивача від його роботи. Зазначає, що а ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, ні в колективному договорі, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між позивачем та відповідачем такого зобов`язання з боку позивача немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення позивача з підстав відсутності вищезгаданого щеплення. Позивач вважає вказаний наказ незаконним, таким, що порушує його права, оскільки в ньому відсутні належні правові підстави, адже ст. 46 КЗпП України містить вичерпний перелік підстав для відсторонення така підстава як «в інших випадках, передбачених законодавством», не може бути застосована до спірних правовідносин, бо наказ МОЗ №2153 не встановлює та не передбачає, що діяльність перелічених в ній працівників може призвести до зараження працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, тому підстави для відсторонення, що передбачені в передбачених ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» - відсутні щеплення від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2 не передбачено Календарем профілактичних щеплень, як єдиним нормативним актом, який встановлює види обов`язкових щеплень в Україні, в тому числі, і за епідемічними показниками в порушення ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» не було надано єдиним компетентним органом для встановлення факту ухилення посадовою особою державної санітарно-епідеміологічної служби відповідного подання про усунення особи від роботи. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати незаконним і скасувати наказ № 26-к/тр від 31.01.2022 про відсторонення позивача від роботи та поновити позивача на роботі, зобов`язати відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення позивача від роботи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 18.02.2022 року по справі відкрито спрощене провадження без виклику сторін. 25.04.2022 року сторона відповідача отримала ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву, разом з тим відзив на позов не надала. Ухвалою від 15.06.2022 року суд продовжив розгляд справи з викликом сторін. В судових засіданнях позивач позовні вимоги підтримував, з обставин викладених в позові та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з посилання на те, що 31 січня 2022 року, набули чинності зміни до наказу МОЗ № 2153 від 04.10.2021 про відсторонення від роботи нових категорій працівників, які не зробили обов`язкове для них щеплення від COVID-19. Наказом МОЗ № 2153 від 04.10.2021 року з відповідними змінами що набули чинності 31.01.2022 року до осіб, що підлягали відстороненню від роботи віднесено і працівників комунальних підприємств. У зв`язку з тим, що позивач не надав довідку про щеплення від COVID-19, про що він був попереджений завчасно, а тому на виконання вимог діючого законодавства позивача відсторонено від роботи з 31.01.2022 року по 01.03.2022 року. Просив суд в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до наказу № 196-к від 15 грудня 2005 з 19.12.2005 року прийнято на посаду сторожа пляжного господарства «Вербне». (а.с.15) З копії трудової книжки [PERSON] убачається, що згідно розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) №502 від 08.04.2008 ДП «Плесо» перейменоване в КП «Плесо». (а.с. 13) Як убачається з повідомлення відповідача від 19.01.2022 року за № 077/221-168 адресованого сторожу зони відпочинку «Вербна» дільниці № 4 служби утримання водних об`єктів [PERSON] роботодавець повідомив позивача про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. (а.с.9), на якому позивач зазначив, що станом на 27.01.2020 відмовляється від вакцинації від COVID-19 на підставі законодавства України. (а.с.9) 27.01.2022 року відповідачем складено акт за № 1 «Про ознайомлення [PERSON] з повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19». (а.с.10). У вказаному акті відображено, що [PERSON] не вірно вказав дату про відмову від вакцинації. (а.с. 10) 31.01.2022 року складено акт за № 3 «Про ненадання [PERSON] документів про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання». (а.с.12) 31.01.2022 року на підставі наказу Комунального підприємства по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м.Києва «ПЛЕСО» № 26-к/тр «Про відсторонення від роботи [PERSON] » посилаючись на ст.46 КЗпП, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645-ІІІ, наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, наказом МОЗ «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим щепленням» від 30.11.2021 року № 2664, пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 [PERSON] , сторожа зони відпочинку «Вербна» дільниці № 4 служби утримання водних об`єктів, відсторонено від роботи з 31 січня 2022 на період до усунення причин, що зумовили відсторонення, без збереження заробітної плати, на час карантину. Підставою слугували: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 [PERSON] від 19.01.2022 № 077/221-168, акт про ознайомлення [PERSON] з повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 27.01.2022 № 1; акти про ненадання [PERSON] документа, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідки про протипоказання від 28.01.2022 № 2, від 31.01.2022 № 3.(а.с.8) Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Конституція України є законом найвищої юридичної сили. Законні інші нормативно-правові акти повинні відповідати Конституції. Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ст.46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Слід зазначити, що саме поняття відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством. При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, тому тут не йдеться про звільнення з роботи. Однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 01.11.96 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», у разі, якщо діючий закони нормативно-правовий акт суперечить Конституції України в усіх необхідних випадках слід безпосередньо застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Виходячи зі змісту Конституції України, карантин в Україні, що введений органом влади шляхом видання нормативно-правового (підзаконного) акту, повинен суворо відповідати закону і Конституції. Основним аспектом законності, поряд із змістом акту, є суворе дотримання встановленої законом процедури, оскільки органи влади і їх посадові особи повинні діяти виключно в межах повноважень, встановлених законом і Конституцією. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється і відміняється Кабінетом Міністрів України. Статтею12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Також визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Таким чином, щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19 за статтею 12 вказаного Закону не визначено. Нормами цієї статті також передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 р. за № 1306/36928, з відповідними змінами затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням . Міністерство охорони здоров`я України своїм наказом від 30.11.2021 №2664 розширило перелік організацій, представники яких підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID-19. Відповідні зміни внесено до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153. Так, зокрема, з 31 січня 2022 року вакцинація проти COVID-19 була обов`язковою для ще трьох категорій працівників: органів місцевого самоврядування; закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності; комунальних підприємств, установ та організацій. Наказ №2664 набирає чинності 31 січня 2022 року (опубліковано в «Офіційний вісник України» № 100 від 31.12.2021 р.). Отже, відсторонення працівників від роботи у зв`язку з відсутністю профілактичних щеплень проти COVID-19 запроваджено постановою Кабінету Міністрів України, тобто підзаконним нормативно-правовим актом. Статтею 151-2 Конституції України встановлено, що рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. В абзаці другому пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", положень частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік", абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ „Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік"» від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 встановлено, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що відсторонення від роботи дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать постанова Кабінету Міністрів України та наказ Міністерства охорони здоров`я України. Відсторонення від роботи через відсутність щеплення проти COVID-19 достатньо не врегульовано законом. Нормативно-правовий акт, який передбачає інші випадки відсторонення працівника від роботи, а саме, Закон України №1645-ІІІ від 06.04.2000, не регулює питання відсторонення працівника від роботи з підстави відмови або ухилення працівника від вакцинації проти такого захворювання, як COVID-19. Натомість даним Законом передбачена можливість відсторонення працівника від роботи, який є бактеріоносієм та робота якого безпосередньо пов`язана з обслуговуванням населення і може призвести до поширення інфекційних хвороб (ч.1 ст.23 Закону України №1645-ІІІ від 06.04.2000). Ні Закон України №1645-ІІІ від 06.04.2000, ні Календар профілактичних щеплень в Україні не відносять щеплення проти COVID-19 до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень, тому відмова працівника, який на час відсторонення працював сторожем КП «Плесо» робити щеплення проти COVID-19 не може бути підставою для відсторонення його від роботи. Таке відсторонення від роботи у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень від інфекційних хвороб, перелік яких затверджений законодавством, відбувається виключно в порядку, встановленому законом, а не підзаконним актом. Частинами другою, третьою, шостою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. Згідно з вимогами ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як убачається з наказу № 73-к/тр від 01.03.2022 «Про допуск до роботи [PERSON] [PERSON] , сторожа зони відпочинку «Вербна» дільниці № 4 служби утримання водних об`єктів, допущено до роботи з 01.03.2022 на період до завершення воєнного стану в Україні, з посиланням на те, що наказом Міністерства охорони здоров`я від 25.02.2022 №380, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.02.2022 року за №256/37592, зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких відлягають обов`язковим профілактичним щепленням», до завершення воєнного стану в Україні. (а.с.89) Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову. Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання незаконним наказу №26-к/тр від 31.01.2022 року суд вважає, що керівник підприємства в даному випадку виконував урядову постанову, а тому суд спірний наказ не визнає незаконним. Разом з тим, суд доходить до висновку, що наказ №26-к/тр від 31.01.2022 про відсторонення позивача від роботи підлягає скасуванню, оскільки наказ про відсторонення позивача від роботи прийнято у спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції України та статті 12 Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб», а відтак суд приходить до висновку, що вимога про скасування наказу є обґрунтованою та підлягає задоволенню. В задоволенні вимоги про поновлення на роботі суд відмовляє, оскільки відповідно до наказу від 01.03.2022 року за № 73-к/тр позивача допущено до роботи з 01.03.2022 року, що також підтвердили сторони в судовому засіданні. Враховуючи те, що суд скасував наказ про відсторонення позивача від роботи , суд має задовольнити позов [PERSON] про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу враховуючи ч.2 ст.235 КУЗпП. Як убачається з довідки наданої відповідачем середньомісячна заробітна плата позивача - 5637 грн. 69 коп., що не оспорювалося сторонами. Отже, за період з 31.01.2022 року по 01.03.2022 року слід стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 5637 грн. 69 коп. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у загальному розмірі 1984 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial