Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В позові зазначено, що між сторонами укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого, відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти у розмірі 138000,00 грн. та зобов`язався їх повернути в строк до 01.12.2021 року, про що написав розписку. Проте станом на 19.09.2022 року відповідач грошові кошти не повернув, взяті на себе зобов`язання за договором позики від 15.11.2021 року не виконав. Позивач неоднарозово звертався до відповідача з проханням повернути борг добровільно, однак врегулювати спір мирним шляхом не вдалось. Тому позивач просить стягнути з відповідача основну заборгованість в сумі 138000 грн., інфляційних збитків 129720,00 грн., три відсотки річних 323,34 грн. Витрати з розглядом справи покласти на відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та надала заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення 3% річних та зменшення позовних вимог в частині стягнення інфляційних збитків, відповідно до якої просила суд стягнути з відповідача основну заборгованість в сумі 138000 грн., інфляційних збитків 31130,87 грн., три відсотки річних 3788,38 грн., а також стягнути витрати на правову допомогу в сумі 8422,50 грн. В судовому засіданні відповідач позов визнав повністю, про що надав до суду заяву. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 15.11.2021 року [PERSON] , власноруч написав розписку про те, що отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 138000,00 грн., які зобов`язався повернути до 01.12.2021 року. З вказаного вбачається, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини за договором позики оскільки, відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦПК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положення ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наданого позивачем розрахунку, з яким суд погоджується, вбачається, що за період з 02.12.2021 року по 01.11.2022 року, інфляційне збільшення суми боргу становить 31130,87 грн., 3% річних 3788,38 грн. Так як відповідач повністю визнав позов, таке визнання не суперечитиь вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позовні вимоги задоволено, відповідачем у судовому засіданні до початку розгляду справи по суті визнано позовні вимоги, то 50% від суми судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме в сумі 1355,21 грн. необхідно повернути позивачу з державного бюджету, решту суми судового збору в сумі 1355,22 грн. необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Понесені позивачем витрати на правову допомогу в сумі 8422,50 грн., підтверджується договором про надання правової допомоги, додатками до вказаного договору, актом виконаних робіт, кватнацією про оплату, є співмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову . Таким чином витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved