Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-27 00:00:00

Рух справи 25.01.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 19.01.2022, за підписом представника позивача - адвоката Волинець Т.В. (діє на підставі ордеру), в якій позивач просить суд: - визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 29.08.2020 вчинений приватним нотаріусом Личук Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 2977, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» 130 605, 48 грн; - стягнути з ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» на користь [PERSON] 130 605,48 грн безпідставно отриманих грошових коштів; - стягнути з приватного виконавця Лисенко Ю.О. на користь [PERSON] 13 060,55 грн безпідставно отриманої основної винагороди; - покласти на відповідачів судові витрати у справі (10 000,00 грн). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу отримано суддею 26.01.2022. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 31.01.2022 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Доводи позову В позові, зокрема, вказується, що: - 28.07.2008 між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено кредитний договір № 1389-016/ ФКВ-08, за яким надано споживчий кредит на придбання автомобіля в сумі 26 370 доларів США; - В якості забезпечення виконання зобов`язань за цим договором було укладено договір застави транспортного засобу № 1389-016/ZФKB-08 - автомобіля Mitsubishi L-200, 2008 року випуску, колір світло-сірий, державний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , ідентифікатор VIN - [NUMBER] , зареєстрований РП PEP 2 УДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 26.07.2008, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мошковською Н.М. за № 3380; - Відповідно до п. 1.5 Договору була встановлена фіксована процентна ставка споживчого кредитування в розмірі 11% річних за користування грошовими коштами; - 30.06.2010 між ТОВ «Український промисловий банк» та публічним акціонерним товариством «ДЕЛЬТА БАНК» (код ЄДРПОУ 34047020) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором останньому були передані права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за кредитним договором № 1389-016/ ZФKB-08 та договором застави транспортного засобу № 1389-016/ZФKB-08 від 28.07.2008; - В період 03.03.2015 - 04.10.2015в ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» було введено тимчасову адміністрацію; - 08.12.2015 заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 185/9870/15 з [PERSON] на користь AT «ДЕЛЬТА БАНК» було стягнуто заборгованість в сумі 122 190,22 грн (103 908,65 грн - тіло кредиту, 10 966,51 грн - відсотки, 7 315,07 грн - комісії); - 11.04.2016 на підставі судового рішення було видано виконавчий лист, який банком було передано на виконання до Павлоградського міського ВДВС, відкрито ВП № 54137952; - [PERSON] не був поінформований ні про рішення суду, ні про наявність виконавчого провадження, і дізнався про їх існування лише внаслідок вилучення належного йому автомобіля співробітниками поліції на автодорозі Бориспіль - Запоріжжя; - Так як автомобіль був йому необхідний для перебування у відрядженні, 03.08.2017 зазначений борг ним було сплачено в повному обсязі відповідно до квитанції №15, виданої АТ «УКРСИББАНК». В цей же день державним виконавцем Маслак Ю.А. були винесені постанови про припинення розшуку майна боржника та закриття ВП № 54137952. Даний факт також підтверджено довідкою Павлоградського МРВ ДВС ЕТУ юстиції у Дніпропетровській області № 47/36530 від 21.08.2017; - Відповідно до п. 7.3 кредитного договору № 1389-016/ФКВ-08 від 28.07.2008 встановлено, що «цей Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами та діє до повного виконання Сторонами взаємних зобов`язань». Таким чином, кредитний договір припинив свою дію 03.08.2017 в зв`язку з його повним виконанням сторонами відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України; - В подальшому [PERSON] подав заяву про перегляд заочного судового рішення у справі № 185/9870/15, яка була судом задоволена, заочне рішення від 08.12.2015 скасовано ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.09.2017; - Ухвалою від 13.11.2018 у справі №185/9870/15 (№ 77806697) позов AT «ДЕЛЬТА БАНК» залишено без розгляду. - 05.08.2020 засобами електронного зв`язку від відповідача на адресу [PERSON] надійшла вимога про сплату заборгованості в розмірі 114 269,64 грн, яка виникла за договором про відступлення права вимоги № 2268/К від ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» (за кредитним договором № 1389-016/ФКВ-08 від 28.07.2008). 06.08.2020 засобами поштового зв`язку [PERSON] направив відповідь на зазначений лист, в якому відхилив усі грошові вимоги, як необґрунтовані; - З відповіді за вих. № 537 від 26.01.2021, яка була надана на адвокатський запит, [PERSON] дізнався, що 23.06.2020 між АТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» було укладено договір № 2268/к, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гороховою Н.В., за яким банк відступив фінансовій компаній права вимоги, в тому числі щодо кредитного договору, укладеного з позивачем [PERSON] (№ 241 в Додатку № 2); - В подальшому 29.01.2021 з карткового рахунку [PERSON] на підставі меморіального ордеру № L0129947W9 в примусовому порядку було списано всі наявні грошові кошти в сумі 140 906,85 грн в межах ВП № 64268173, яке було відкрито приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Ю.О.; - В зв`язку з підготовкою до виїзду за кордон на навчання [PERSON] вимушений був також здійснити доплату до повної суми боргу відповідно до квитанції № 30628121 в сумі 3 059,18 грн для погашення усіх платежів по ВП 64268173, відповідачем мені надано було довідку № 634 від 01.02.2021 про відсутність фінансових претензій; - Також після звернення до приватного виконавця [PERSON] дізнався, що зазначене виконавче провадження відкрите за заявою ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» від 18.01.2021 на підставі виконавчого напису, вчиненого 29.08.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В.; - Отримавши доступ до матеріалів виконавчого провадження, [PERSON] дізнався, що 29.08.2020 приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В. вчинив виконавчий напис № 2977 на користь ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» на загальну суму 130 605,48 грн, з яких: -40 155,46 грн - залишок заборгованості за кредитом; -74 154,18 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; -16 035,84 грн - заборгованість по штрафам; -300,00 грн - витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису. -Як зазначено у виконавчому написі, вказана заборгованість утворилася за період з 23.06.2020 по 20.08.2020 року; -За заявою представника відповідача [PERSON] , постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпровської області Лисенка Ю.О. 21.01.2021 було відкрито ВП № 64268173 про примусове виконання вищезазначеного виконавчого напису; -В межах зазначеного ВП № 64268173 з [PERSON] було стягнуто в примусовому порядку 130 605,48 грн за виконавчим написом та 13 060,55 грн основної винагороди приватного виконавця, всього - 143 666,03 грн. При цьому, в обґрунтування позовних вимог позивач наголошує на тому, що з урахуванням того, що ним в повному обсязі виконано зобов`язання перед банком ще в 2017 році, то відповідач надав нотаріусу сфальсифіковані документи щодо наявності заборгованості та її розміру, а тому виконавчий напис № 2977 від 29.08.2020, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В., є незаконним, а безпідставне стягнення з позивача грошових коштів є порушенням його майнових прав. На підставі викладеного позивач вважає, що оскаржуваний виконавчий напис не відповідає вимогам закону, зокрема, ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та Постанові Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999, та не підлягає виконанню, оскільки: -вчинений на борговому документі - кредитному договорі №1389- 016/ФКВ-08 від 28.07.2008, який нотаріально не посвідчений та припинив свою дію 27.07.2015 року, що не передбачено Переліком; -заборгованість за кредитним договором в повному обсязі сплачена 03.08.2017, тому станом на дату вчинення виконавчого напису зобов`язання було припинено виконанням відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України; -відповідно до умов п. 1.3 Договору кредит надано на строк по 27.07.2015, тому нарахування фіктивної заборгованості в період 23.06.2020 по 20.08.2020 є безпідставним, здійснено поза межами строку позовної давності, отже у нотаріуса відсутні докази безспірності заборгованості; -за період з 2017 року по серпень 2020 року на фактичну адресу проживання позивача не надходили будь-які повідомлення з боку АТ «ДЕЛЬТА БАНК» щодо наявності заборгованості та її розміру. Зазначивши про те, що покладення на мене обов`язку по сплаті грошових коштів на підставі зазначеного виконавчого напису порушує його майнові права, позивач вказав, що вимушений звернутися з позовом у даній справі. При цьому, зауважив в т.ч. на тому, що враховуючи, що кредитний договір було припинено виконанням 03.08.2017 відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, виконавчий напис вчинено протизаконно, тому з відповідачів підлягають стягненню безпідставно отримані кошти, а саме: -130 605,48 грн з ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС»; -13 060,55 грн (основна винагорода) з приватного виконавця Лисенко Ю.О., а всього 143 666,03 грн. Щодо правової позиції відповідача 03.10.2022 до суду надійшла заява директора ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» (скріплена електронним кваліфікаційним підписом) про визнання позову в частині визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Також, 06.10.2022 до суду надійшов відзив ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» на позовну заяву в якому вказується про те, що позовну заяву в частині стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів відповідач не визнає. При цьому звертається увага на те, що за фактичними обставинами справи на момент вчинення державним виконавцем виконавчих дій, виконавчий документ, на підставі якого виконавець відкрив виконавче провадження та здійснив стягнення, був чинним, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача коштів, які були стягнуті з позивача у межах виконання виконавчого документу до набрання законної сили рішення суду про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. Також, вказується, що за відсутності розрахунку стягнутих коштів з позивача на користь відповідача у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів. З урахуванням наведеного, відповідач просить позовну заяву про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів залишити без задоволення. Крім того, 03.10.2022 до суду надійшло клопотання директора ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» (скріплене електронним кваліфікаційним підписом) про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. В обґрунтування такого клопотання, зокрема, зазначено, що витрати, визначені позивачем, є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, адже зазначена справа не є складною, у мережі Інтернет міститься велика кількість практики з аналогічних спорів; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру. Також, зазначається, що справа про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є максимально простою й не потребує спеціальних знань у громадянина, оскільки у мережі Інтернет наявна велика кількість безкоштовних зразків позовних заяв про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. З огляду на зазначені обставини, відповідач вважає, що у позивача не було крайньої необхідності звертатися за наданням правової допомоги. Крім того, відповідач просить суд врахувати ту обставину, що позивач не звертався до відповідача із пропозицією мирного врегулювання спору, а також врахувати, що за позивачем наявна заборгованість за кредитним зобов`язанням перед відповідачем. Водночас просить врахувати поведінку відповідача у справі, який позов визнає та не здійснює будь-яких дій, направлених на витрачення додаткових ресурсів для постановлення рішення у справі, а також не вчиняє дій, направлених на затягування розгляду справи, чим сприяє пришвидшенню розгляду справи. З огляду на викладене відповідач вважає, що покладення судових витрат на відповідача в розмірі, заявленому позивачем є неправильним і несправедливим, та що відшкодування відповідачем витрат можливе в обсязі 1 000,00 грн. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Як вбачається з долученої до матеріалів справи копії відповідного судового рішення, заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08.12.2015 у справі № 185/9870/15-ц (провадження № 2/185/5316/15) вирішено: - Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задовольнити. - Стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 1389-016/ФКВ-08 від 28.07.2008 у сумі 122190 (сто двадцять дві тисячі сто дев`яносто) грн. 22 коп., яка складається з тіла кредиту - 103908 (сто три тисячі дев`ятсот вісім) грн. 65 коп.; відсотків - 10966 (десять тисяч дев`ятсот шістдесят шість) грн. 51 коп.; комісії - 7 315 (сім тисяч триста п`ятнадцять) грн. 07 коп. За змістом вказаного рішення від 08.12.2015: -28.07.2008 між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1389-016/ФКВ-08, згідно умов якого Банк надав [PERSON] кредитні кошти у розмірі 26370 дол. США зі сплатою 11 % річних строком до 27.07.2015; -Відповідно до п. 1.12. Кредитного договору позичальник зобов`язується сплачувати платежі за цим договором у розмірі, порядку та строки, встановлені цим договором та графіком платежів щодо погашення суми кредиту, процентів за користування ним, комісій банку, сукупних послуг, які надаються позичальнику у зв`язку із укладенням цього договору, а також інших фінансових зобов`язань позичальника, які виникають у зв`язку з укладенням цього договору, який є невідємною частиною цього договору (Додаток №1); - Відповідно до п.1.7. Кредитного договору позичальник зобов`язується сплачувати комісію за управління кредитом у розмірі 0,15% від суми кредиту визначеної у п.1.1. цього договору, щомісячно протягом 84 місяців користування; - 30.06.2010 між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» передає публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» замінює товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях; - Однак зобов`язання передбачені зазначеним кредитним договором відповідач не виконав. Станом 05.08.2015 розмір заборгованості складає - 122190 грн. 22 коп., яка складається з тіла кредиту - 103908 грн. 65 коп.; відсотків - 10966 грн. 51 коп.; комісії за ведення кредиту - 7315 грн. 07 коп. Матеріали справи містять копію квитанції № 15 від 03.08.2017 про оплату [PERSON] про здійснення оплати в межах виконавчого провадження № 54137952 на суму 134 512, 75 грн. Також, наявна копія листа начальника Павлоградського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 21.08.2017 за змістом якого рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 1389-016/ФКВ-08 від 28.07.2008 виконано в повному обсязі. Згідно з наявною в матеріалах копією, ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.09.2017 у справі № 185/9870/15-ц (провадження № 2-п/185/83/17) заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08.12.2015 - задоволено; скасовано заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08.12.2015 у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості. Також, вбачається, що ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.11.2018 позов публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишено без розгляду. До матеріалів справи долучено копію оскаржуваного виконавчого напису № 2977 від 29.08.2020, за змістом якого: -Запропоновано стягнути на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» (код ЄДРПОУ 40340222) заборгованість, що виникла за кредитним договором № 1389-016/ФКВ-08 від 28.07.2008, який укладено між ТОВ «Український промисловий банк» (код ЄРПОУ 19357325), правонаступник: ПАЬ «Дельта Банк» (код ЄРПОУ: 34047020), та [PERSON] , [INFO] ; -Правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Дельта Банк» (код ЄДРПОУ 34047020) за вказаним кредитним договором є ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» (код ЄДРПОУ 40340222) на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 2268/К від 23.06.2020; -Строк платежу по кредитному договору настав, боржником допущено прострочення платежів; -Стягнення заборгованості здійснюється за період з 23.06.2020 по 20.08.2020; -Сума заборгованості складається з : суми заборгованості за кредитом - 40 115,46 грн; суми заборгованості за відсотками за користування кредитом - 74 154,18 грн; суми заборгованості за комісіями - 0,00 грн; суми заборгованості за штрафними санкціями - 16 035,84 грн; суми плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису - 300,00 грн. -Загальна сума заборгованості становить 130 605,48 грн. Як вбачається з роздруківки інформації про виконавче провадження 64268173, відповідне виконавче провадження було відкрито постановою приватного виконавця Лисенко Ю.О. від 25.01.2021щодо стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Еліт Фінанс» заборгованості за кредитним договором № 1389-016/ФКВ-08 від 28.07.2008 у розмірі 130 605,48 грн. При цьому, вбачається, що станом на 17.01.2022 статус вказаного виконавчого провадження визначено як «завершено». В матеріалах справи знаходиться копія постанови від 25.01.2021 ВП № 64268173 про стягнення з боржника ( [PERSON] ) основної винагороди у сумі 13 060,55 грн. Також, позивачем до справи долучено копії меморіального ордеру № L0129947W9 від 29.01.2021, де платником визначено [PERSON] , а отримувачем Лисенко Ю.О. , на суму 140 906,85 грн; а також квитанції № 30628121 від 28.014.2021 про погашення залишку заборгованості за ВП № 64268173 на суму 3 059,18 грн. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Щодо виконавчого напису За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Процедура вчинення нотаріусами виконавчих написів визначена у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595). Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Згідно з ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з пунктами 1.1, 1.2, 3.2, 3.5 глави 16 «Вчинення виконавчих написів» розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999. Під час вчинення виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку. Пунктом 2 розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014, встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 до Переліку, визнано незаконними та нечинними, а саме: визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 рішення суду залишено без змін. Суд враховує в якості рекомендаційного/консультаційного роз`яснення, викладене у п. 10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», за змістом якого визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Таким чином, застосуванню при вирішенні спору підлягає постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 від 29.06.1999 (в редакції постанови КМУ від 29.11.2001). Пунктом 1 зазначеного Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Підпунктом 5.1. пункту 5 глави 16 «Вчинення виконавчих написів» розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, встановлено, що виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість. Таким чином, після скасування внесених постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 до Переліку змін виконавчий напис міг бути вчинений лише за умови подання оригіналу нотаріально посвідченого договору чи його дублікату, що має силу оригіналу. Вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності необхідних оригіналів договорів чи їх дублікатів має наслідком визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Суд враховує, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 29.08.2020, тобто після набрання законної сили постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14. Слід зазначити, що з матеріалів справи не вбачається, що кредитний договір, на підставі якого було вчинено оскаржуваний виконавчий напис, нотаріально не посвідчувався. Доказів та обґрунтувань протилежного учасниками судового провадження не надано та не наведено. Таким чином, матеріалами справи не спростовано, що подані відповідачем для вчинення виконавчого напису документи не відповідали вказаним вимогам Переліку. Отже, оскільки, судом не встановлено, що укладений з позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, був посвідчений нотаріально, то наявні підстави для визнання відповідного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з зазначеним. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19), де, зокрема, зазначено наступне: «укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника». Пізніше таку правову позицію підтвердила і Велика Палата Верховного Суду, яка в п.п. 93-95 постанови від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21) вказала, що оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Зазначене вище дає підстави для визнання спірних виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Крім того, судом береться до уваги, що у постанові від 27.03.2019 у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. У постанові від 02.07.2019 у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла аналогічного висновку, викладеного вищевказаній постанові від 27.03.2019 у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19). При цьому, у справі, яка переглядається, відповідачем не доведено, що сума заборгованості взагалі існувала, а якщо так, то була саме такою, як зазначено у оскаржуваному виконавчому написі нотаріуса. Разом з цим, з матеріалів справи не вбачається, що при винесенні оскаржуваного виконавчого напису приватний нотаріус вчинив дії щодо перевірки безспірності заборгованості. Також суд враховує, що у постанові від 13.10.2021 у справі № 554/6777/17-ц (провадження № 61-17750св20) Верховний Суд зазначив, що чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу. Окрім того, суд зауважує, що у справі, що є предметом розгляду, відповідач скористався своїм правом, передбаченим у п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України та подав заяву про визнання позову в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. За змістом ч.ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даній справі відповідачем вказану позовну вимогу визнано. Обставин, за яких визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом не встановлено. З урахуванням викладеного у сукупності, позовні вимоги про визнання оскаржуваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимоги про повернення безпідставно отриманих коштів Главою 83 ЦК України визначені підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку із набуттям, збереження майна без достатньої правової підстави. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 30.08.2018 року у справі № 334/2517/16-ц під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Також, судом враховується, що як зазначено в постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 6-1216цс17, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул від нього. Крім того, за змістом постанови Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18 якщо правові підстави набуття відповідачем коштів на виконання виконавчого напису, визнаного судом таким, що не підлягає виконанню, відсутні, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України. Отже, оскільки, виконавчий напис, вчинений 29.08.2020 приватним нотаріусом Личук Т.В. та зареєстрований за № 2977 підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, то отримані ТОВ «ФК «Еліт Фінанс»» грошові кошти за таким виконавчим написом (у сумі 130 605,48 грн) підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України, оскільки правова підстава, на якій вони були отримані, відпала. Щодо стягнення з приватного виконавця суми основної винагороди Відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Згідно ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. З огляду на те, що виконавчий напис на підставі якого було відкрито виконавче провадження ВП № 64268173 підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, то з приватного виконавця Лисенка Ю.О. в порядку ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає стягненню отримана ним в межах такого виконавчого провадження основна винагорода в розмірі 13 060,55 грн. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Щодо судового збору Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що кореспондується з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовом у даній справі позивач сплатив 992,40 грн за позовну вимогу немайнового характеру (визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню) та 1 436,66 грн за позовні вимоги майнового характеру (про стягнення 143 666,03 грн). Враховуючи визнання відповідачем позову в частині позовної вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, [PERSON] з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого ним судового збору за подання позову в цій частині (992,40 грн, а.с. 1), що становить 496,20 грн (50% від 992,40 грн) Іншу частину сплаченого позивачем судового збору - 1 932,86 грн (496,20 грн + 1 436,66 грн) слід стягнути на користь [PERSON] з відповідача (ТОВ «ФК «Еліт Фінанс») . При цьому суд виходить в т.ч. з того, що за змістом ч. 9 ст. 141 ЦПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Щодо витрат на правничу допомогу Згідно положень ч.ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено наступне: «Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших». Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивачем, зокрема, вказано розмір витрат на правову допомогу у сумі 10 000,00 грн. На підтвердження надання правничої допомоги та визначеного розміру на її оплату, до матеріалів справи позивачем, зокрема, долучено: -копію договору про надання правничої допомоги № 13/19 від 01.08.2019, укладеного між позивачем та адвокатським бюро «Тетяни Волинець»; -копію додаткової угоди № 2 від 10.11.2021 до договору про надання правничої (правової) додатку № 3 до договору про надання правничої допомоги № 13/19 від 01.08.2019 за змістом якого винагорода (гонорар) за правничу допомогу погоджено у наступному фіксованому розмірі, зокрема: вивчення документів щодо претензій ТОВ «ФК «Еліт-Фінанс» від 05.08.2020 - 1 500,00 грн; підготовка та направлення адвокатських запитів - 500,00 грн/документ; підготовка та подача позовної заяви - 6 000,00 грн. В той же час, суд звертає увагу, що адвокатом до матеріалів справи не долучено актів приймання-передачі наданих послуг, у зв`язку з чим, суд позбавлений можливості встановити точну суму понесених позивачем витрат на правову допомогу. У зв`язку з такими обставинами, суд вважає за необхідне задовольнити стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 7 000,00 з урахуванням доказів наданої правової допомоги, наявних в матеріалах справи: -підготовка та подання позовної заяви - 6 000,00 грн; -підготовка та направлення адвокатських запитів - 500,00 грн/документ (2 копії адвокатських запитів наявні в матеріалах справи). Суд бере до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Позивачем доведено реальність судових витрат; дійсна необхідність вбачається з загальної ситуації, в якій опинився позивач, який був вимушений вчиняти заходів щодо свого захисту в судовому порядку; щодо фінансового стану сторін, то відповідачем не доведено, що його фінансовий стан свідчить про непомірність покладення на нього тягаря сплати витрат на правничу допомогу у визначеному позивачем розмірі. Щодо поданої ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заяви про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, то вказані у ній доводи зводяться до особистої думки відповідача щодо складності даної справи без надання жодних доказів на підтвердження того, що аналогічні послуги в даному регіону коштують менше, та не спростовують доказів позивача, наданих на підтвердження реальності наданої йому правничої допомоги та розумності визначеного розміру витрат на правничу допомогу. Враховуючи результат розгляду справи в суді, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат, суд вважає, що стягненню на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн відповідатиме критеріям реальності, необхідності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved