Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» про визнання недійсним договору № 2072816 від 24.12.2020 року укладеного між [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан». В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 24.12.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 2072816. Вважає, що при укладені договору були порушення його права як споживача згідно з нормами Закону України «Про захист справ споживачів, Закону України «Про Фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист персональних даних». Вказує, що договір не було підписано особисто, як споживачу, не була надана інформація, яка стосується суті наданих відповідачем фінансових послуг, відсутнє будь-яке письмове твердження про його ознайомлення з усіма умовами кредитного договору. Позивач не був ознайомлений з умовами кредитування та всіма ризиками. Таким чином, кредитор не надав позивачу повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Відповідачем також був порушений п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що полягає в тому, що сума компенсації у разі невиконання умов договору є непропорційно великою та несправедливою умовою. Зазначає про наявні порушення норм, встановлених абз. 5,11 п.2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки відповідач не повідомляв про умови та строки обробки персональних даних. Звертає увагу, що договір про надання позики не містить ознаки кредитного договору. Вказує, що надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа. Позивач вважає, що вищевикладені обставини в сукупності є підставою для визнання договору недійсним. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.11.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду. 02 лютого 2022 року на адресу суду поштовим відправленням позивачем надано відповідь на відзив. Від представника відповідача 07.02.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити в задоволення позовних вимог. 16.02.2022 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21.04.2022 року залучено до участі в справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс». В судове\~засідання позивач\~не з`явився,\~повідомлявся про час та місце розгляду справи, надав заяву, якою просив провести розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача\~в судове\~засідання не\~з`явився,\~повідомлявся про час та місце розгляду справи, згідно поданого відзиву просив розгляд справи здійснювати без їх участі, відмовити в задоволенні позовних вимог. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Діджи Фінанс» не з`явився, повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено. що 24.12.2020 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» було укладено кредитний договір № 2072816. Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» є фінансовою установою на підставі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії ІК № 176 від 14.07.2016 року, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, має Ліцензію на право здійснення діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів, видану Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Згідно п.1.2., 1.3. договору позивач отримав грошові кошти в сумі 4300 грн, строком на 30 днів з 24.12.2020 року. Пунктом 1.4, 1.5 кредитного договору, передбачено, що терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 23.01.2021 року, з процентною ставкою за користування кредитом 1,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.1.5.2 Кредитного договору). Комісія за надання кредиту становить 473 грн і нараховується за ставкою 11% від суми кредиту одноразово (п.1.5.1.). Пунктом 1.6 передбачено, що стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені в п.2.2.3 договору. Зокрема, проценти нараховуються за стандартною (базовою) процентною ставкою, що визначена в п.1.6., яка є незмінною протягом всього строку фактичного користування кредитом позичальником, включаючи строк, що настає за терміном (датою) повернення кредиту, визначеним п.1.4. Сторони погодили, що якщо позичальник всупереч умовам цього договору продовжує користуватись кредитом після спливу терміну (дати) повернення кредиту, проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п.1.6. договору в період прострочення позичальника нараховуються за вибором позикодавця в якості процентів за користування кредитом або в якості процентів, передбачених ст.625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, передбачених ст.625 ЦК України, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6. Договору. Згідно п.3.3.2., 3.3.3., 4.1. позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі, передбачені договором. У разі порушення строків повернення кредиту на вимогу товариства сплатити пеню у розмірі 0,00 % від суми невиконаного грошового зобов`язання, за кожен день прострочення, але у будь-якому випадку не більше 50 відсотків від загальної суми кредиту, одержаного позичальником за цим договором. В п.1.5. договору описана орієнтовна загальна вартість кредиту, яка складає 6 708,00 грн. Відповідно до графіку розрахунків до кредитного договору № 2072816 від 24.12.2020 року встановлено дату платежу 23.01.2021 року, до сплати: кредит в сумі 4300,00 грн, комісія за надання кредиту в сумі 473,00 грн, проценти в сумі 1935,00 грн, а всього в сумі 6 708,00 грн. Згідно платіжного доручення №36182201 на картковий рахунок [PERSON] 24.12.2020 року зараховано 4 300,00 грн. Відповідно до пункту 6.1 договору - кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства. Для укладання вищевказаного електронного кредитного договору сторони вчинили наступні дії в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та поза нею: 24.12.2020 року 09-17 год. введення позичальником даних по заяві; 24.12.2020 року 09-29 год. заяву відправлено позичальником на розгляд, 24.12.2020 року 09-29 год. автоматичні перевірки по заяві; 24.12.2020 року 09-29 год. перевірка позичальника за даними БКІ; 24.12.2020 року 09-30 год. скорингована оцінка позичальника; 24.12.2020 року 09-30 год. створено пропозицію про укладення кредитного договору (оферту) в особистому кабінету позичальника, направлено смс- повідомлення з ідентифікатором для підписання акцепту та укладення договору; 24.12.2020 09-30 год. позичальником підписано одноразовим ідентифікатором та відправлено товариству електронне повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір; 24.12.2020 09-30 год. друкована форма укладеного кредитного договору розміщена в особистому кабінеті позичальника; 24.12.2020 року 09-30 год. кредитні кошти перераховано на картку позичальника, що підтверджується наданою відповідачем хронологією дій щодо укладення кредитного договору № 2072816 від 24.12.2020 року та наданими вказаними в ній документами. Згідно п.6.3 невід`ємною частиною договору є Правила надання фінансових кредитів товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», які розміщені на сайті, підписуючи договір, клієнт підтверджує, що він ознайомлений з усіма умовами та правилами (п.5.1. договору) За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною другою\~статті 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір був укладений сторонами в електронній формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до частини третьої\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із частиною шостою\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним\~статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З вказаного вбачається, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом установлено, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому позивач через особистий кабінет на веб-сайті відповідача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого відповідач надіслав позивачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору. Таким чином, без здійснення вказаних дій позивачем, кредитний договір не був би укладений сторонами, суд вважає, що цей правочин відповідно до\~Закону України «Про електронну комерцію»\~вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача. Відповідно до п. 1.5.1 кредитного договору №2072816 від 24.12.2020 року встановлено, що комісія за надання кредиту: 473 грн, яка нараховується за ставкою 11.00 відсотків від суми кредиту одноразово. Щодо законності нарахування комісії за кредитним договором, суд враховує наступне. У відповідності до п. 1.1. кредитного договору, позикодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п. 1.3. Договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2. Договору, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановленій п. 1.4. Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Частиною другою\~статті 3 вказаного Закону\~передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із захистом прав споживачів фінансових послуг, регулюються законодавством про захист прав споживачів з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга\~статті 627 ЦК України\~у редакції\~Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»). Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції). 10 червня 2017 року набрав чинності\~Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні.\~Закон України «Про захист прав споживачів»\~застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить\~Закону України «Про споживче кредитування»\~(стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів\~Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється\~Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також\~Закон України «Про захист прав споживачів». Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом, що врегульовано в частині другій\~статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Таким чином, Закон № 1734-VIII не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 3 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що цей закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця. З огляду на зазначене, оскільки спірний кредитний договір укладено строком на один місяць, то до вказаних правовідносин не застосовуються положення «Про споживче кредитування». Однак, за змістом статей 6, 626, 627, 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, позивач мав можливість не вступати у кредитні відносини із відповідачем, якщо дійсно вважав встановлення комісії несправедливою умовою, натомість позивач погодив зі своєї сторони такі умови договору. Відповідно до частини першої\~статті 15 Закону № 1734-VIII\~споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Отже, [PERSON] , ознайомившись з умовами кредитного договору, мав реальну можливість відмовитися від укладення останнього та на момент його підписання додаткових вимог щодо спірних умов договору не заявляв, у подальшому продовжив користуватись кредитом після спливу терміну (дати) повернення кредиту згідно п. 4.1 Кредитного договору, шляхом здійснення пролонгацій строку дії договору, що свідчить про свідоме визнання позивачем умов договору, в тому числі його оспорюваних умов. Щодо посилань позивача на відсутність у ТОВ «Мілоан» ліцензії на право здійснення господарської діяльності та предмету кредитних договорів, суд зазначає наступне: Товариство здійснює свою діяльність на підставі Ліцензії з надання фінансовихх кредитів, яка видана 10.11.2016 року, згідно розпорядження №2843 Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг Інформація опублікована на офіційному сайті Товариства у відкритому доступі для всіх бажаючих https://miloan.Ua/s/documents в розділі «Ліцензії, свідоцтва та дозволи». Позивач вказує, що були порушенні ч. ч. 5,11 п. 2 та ст. 8 Закону «Про захист персональних даних». Стаття 2 Закону «Про захист персональних даних», визначає поняття «персональні дані», як відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Частиною 4 статті 6 Закону «Про захист персональних даних», визначено первинні джерела відомостей про фізичну особу, якими є: видані на її ім`я документи; підписані нею документи; відомості, які особа надає про себе. Позивач самостійно надав персональну інформацію, без якої укладення кредитного договору було б не можливим, зокрема номер мобільного телефону, адресу електронного ящика, серію та номер паспорту, реєстраційний податковий номер облікової картки платника податків, номер банківської карти, строк дії банківської карти. Згідно ч. 2 ст. 15 Закону «Про захист персональних даних», видалення або знищення персональних даних відбувається у разі: закінчення строку зберігання даних, визначеного згодою суб`єкта персональних даних на обробку цих даних або законом; припинення правовідносин між суб`єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником, якщо інше не передбачено законом; видання відповідного припису уповноваженого або визначених ним посадових осіб секретаріату уповноваженого; набрання законної сили рішенням суду щодо видалення або знищення персональних даних. Крім того, ч. 2 ст. 8 Закону «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» вказує, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний зберігати офіційні документи, інші документи (у тому числі створені суб`єктом первинного фінансового моніторингу електронні документи), їх копії щодо ідентифікації осіб (клієнтів, представників клієнтів), а також осіб, яким суб`єктом первинного фінансового моніторингу було відмовлено у проведенні фінансових операцій, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також усі документи, що стосуються ділових відносин (проведення фінансової операції) з клієнтом (включаючи результати будь-якого аналізу під час проведення заходів щодо верифікації клієнта чи поглибленої перевірки клієнта), не менше п`яти років після завершення фінансової операції, завершення ділових відносин з клієнтом, а всі необхідні дані про фінансові операції - не менше 5 (п`яти) років після завершення операції, закриття рахунка, припинення ділових відносин. Нормативно-правовим актом суб`єкта державного фінансового моніторингу, який відповідно до цього закону виконує функції державного регулювання і нагляду за суб`єктом первинного фінансового моніторингу, можуть встановлюватися більш тривалі строки зберігання документів. Відтак, ТОВ «Мілоан» здійснює збір, обробку, зберігання та поширення персональних даних у чіткій відповідності та зберігає інформацію щодо фінансових операцій - не менше 5 (п`яти) років. З огляду на вищевикладене, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши усі фактичні обставини, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed