Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивувала тим, що згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 15.01.1988 право власності на вказане житлове господарство належало колгоспному двору, головою якого був її батько [PERSON] . Для будівництва та обслуговування житлового будинку була надана земельна ділянка площею 0,23 га. Згідно технічного паспорта житлове господарство складається з житлового будинку, позначеного на схемі в технічному паспорті літерою «А» загальною площею 93,2 кв.м, житловою - 45,6 кв.м, двох комор, гаража, вбиральні, колодязя, воріт та огорожі та ринкова вартість житла становить 139 800 гривень. 13.06.2013 [PERSON] склав заповіт, яким розпорядив позивачці житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] та земельний пай. Голова колгоспного двору [PERSON] помер [INFO] . На час смерті [PERSON] разом з ним були зареєстровані та проживали: позивачка з чоловіком [PERSON] та дітьми, її мама [PERSON] та брат [PERSON] . З метою реалізації своїх спадкових прав позивачка звернулася до Городенківської районної державної нотаріальної контори, де була заведена спадкова справа. При вивченні правовстановлюючих документів на спадковий будинок нотаріус встановила, що спадкове житлове господарство належало колгоспному двору без визначення часток його членів та у зв`язку з цим відмовила у видачі документів на спадщину на житлове господарство. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року. На 15.04.1991 у житловому господарстві в [ADDRESS] проживали: батько позивачки [PERSON] , її мати [PERSON] , брат [PERSON] , бабуся (батькова мати) [PERSON] та позивачка. [PERSON] померла [INFO] . На час її смерті разом з нею був зареєстрований та проживав син [PERSON] - спадкоємець першої черги за законом, який фактично прийняв спадщину, але документально не оформив її. Позивачка є спадкоємцем [PERSON] згідно заповіту, подала в Городенківську державну нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини, однак оформити свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі не може через реєстрацію спадкового житлового господарства як колгоспного двору. Ухвалою Городенківського районного суду від 05.08.2022 відкрито провадження у даній справі, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , скориставшись правом, передбаченим ч.1 ст.193 ЦПК України, 30.08.2022 подали до суду зустрічний позов до [PERSON] та просять визнати за ними право власності по 1/5 частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Зустрічний позов мотивований тим, що вказане житлове господарство належало колгоспному двору, головою якого був [PERSON] . Станом на 15.04.1991 (час припинення колгоспних дворів) у даному господарстві проживали: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та житловий будинок належав п`ятьом членам колгоспного двору по 1/5 частині кожному. Відповідачці за зустрічним позовом [PERSON] належала 1/5 частка житлового господарства, як члену колгоспного двору. Згідно заповіту [PERSON] вона успадкує 2/5 частки (1/5 частку належну батькові та 1/5 успадковану ним від [PERSON] ). Позивачі за зустрічним позовом не претендують на свої частки у колгоспному дворі, розташованому за вищевказаною адресою, однак для того, щоб офіційно зареєструвати у державного реєстратора свою відмову від права спільної сумісної власності на це майно, повинні спочатку зареєструвати своє право на це майно. Ухвалою суду від 06 вересня 2022 р. зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 28.09.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Сторони у судове засідання не з`явилися. Позивачка-відповідачка [PERSON] у заяві, поданій до суду 29.07.2022 разом із позовною заявою, просила судовий розгляд справипроводити без її участі та зазначила, що позов підтримує. Відповідачі-позивачі: [PERSON] , [PERSON] у зустрічному позові просили судовий розгляд справи (підготовче та судові засідання) проводити без їх участі на підставі поданих письмових доказів. Дії учасників справи не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, вважає необхідним зазначити таке. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст.5 Цивільного кодексу України (у редакції 2003 року) визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Із копії свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 15 січня 1988 р., виданого виконкомом Городенківської районної Ради народних депутатів на підставі рішення цього ж виконкому № 209 від 14 жовтня 1987 р., вбачається, що в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , дійсно належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди у період видачі вищезгаданого свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок (з 31.01.1966 по 19.01.1996) регулювалась підзаконними нормативними актами, зокрема Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 р. і втратила чинність від 19.01.1996 на підставі наказу Держитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 р. № 56. Зазначена інструкція передбачала державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом ч.1 ст.120, ст.121, ч.1, ч.2 ст.123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності; володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору; частка члена колгоспного двору в майні двору визначається, зокрема, при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Оскільки суспільна група господарства, розташованого по [ADDRESS] , - «колгоспний двір», право власності на майно колишнього колгоспного двору набуте до 15 квітня 1991 року, тому спір щодо даного майна вирішується за нормами, що регулювали власність цього двору. Станом на 15.04.1991 в колгоспному дворі в будинку по [ADDRESS] були зареєстровані та проживали: голова господарства [PERSON] , [INFO] , дружина [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , мама [PERSON] , [INFO] , що стверджується довідкою № 17-145, виданою 24.06.2022 Серафинецьким старостинським округом Городенківської міської ради. З наведеного слідує, що даний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві сумісної власності в рівних частках по 1/5 кожному. Член колгоспного двору [PERSON] померла [INFO] у с. Серафинці Городенківського району Івано-Франківської області, запис за № 13 від 27 березня 2000 р. в книзі реєстрації актів про смерть, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Серафинецькою сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області. Внаслідок її смерті відкрилася спадщина. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Оскільки [PERSON] померла до 01.01.2004, застосовується Цивільний кодекс УРСР 1963 р. Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст.525 згаданого кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. [PERSON] на день смерті ( [INFO] ) проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; разом з нею були зареєстровані та проживали: син [PERSON] , [INFO] , невістка [PERSON] , [INFO] , онук [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] , [INFO] , чоловік онуки [PERSON] , [INFO] , правнук [PERSON] , [INFO] , правнука [PERSON] , [INFO] , що стверджується довідкою № 17-170, виданою 14.07.2022 Серафинецьким старостинським округом Городенківської міської ради. Родинні відносини між [PERSON] , [INFO] , та спадкодавцем [PERSON] , як сином та матір`ю, підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 28 червня 1951 р., запис за № 37 від 07 червня 1951 р. в книзі записів актів громадянського стану про народження. До складу спадщини спадкодавця [PERSON] входить 1/5 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - Городенківського) району Івано-Франківської області, що належала їй як члену колишнього колгоспного двору. [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, однак не звертався до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно матері. Повідомленням завідувача Городенківської державної нотаріальної контори № 762/01-16 від 16 серпня 2022 р. та Інформаційною довідкою № 69769755 зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 16.08.2022 підтверджується, що спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , не заводилася. Інших спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] судом не встановлено. За заповітом, посвідченим 13.06.2013 секретарем виконавчого комітету Серафинецької сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, зареєстрованим в реєстрі за № 70, [PERSON] , [INFO] , який проживає по [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами, земельну частку (пай) згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ІФ № 0107102 заповів [PERSON] . Заповіт чинний, зареєстрований у спадковому реєстрі за № 54619728 (номер в реєстрі нотаріальних дій 70), що стверджується копією Інформаційної довідки № 35245622 зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), виданою 26.09.2013 Городенківською районною державною нотаріальною конторою. [PERSON] помер [INFO] у с. Серафинці Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 11 від 27 червня 2013 р., про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 27.06.2013 Серафинецькою сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України). Згідно з ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За ст.ст. 1268-1269 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини це: постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подання спадкоємцем, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Ч.1 ст.1270 згаданого кодексу визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, визначено ч.2 ст.1220 ЦК України. [PERSON] на день смерті ( [INFO] ) проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; разом з ним були зареєстровані та проживали: дружина [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , онук [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] , [INFO] , що стверджується довідкою № 17-169, виданою 14.07.2022 Серафинецьким старостинським округом Городенківської міської ради. Шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , розірвано рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 28.07.2011 в справі № 2-377/11, що набрало законної сили 17 серпня 2011 р. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Родинні відносини між позивачкою-відповідачкою [PERSON] , [INFO] , та спадкодавцем [PERSON] , як дочкою та батьком, підтверджують копії: свідоцтва про народження позивачки-відповідачки серії [NUMBER] , виданого 21 червня 1975 р. Стрільченською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, запис за № 14 від 21 червня 1975 р. в книзі реєстрації актів про народження; свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 16 жовтня 1993 р. Серафинецькою сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, з якого вбачається, що позивачка-відповідачка у зв`язку із реєстрацією шлюбу змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », запис за № 14 від 16 жовтня 1993 р. в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу. Отже, позивачка-відповідачка [PERSON] , як спадкоємець за заповітом № 70 від 13.06.2013, прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Спадкоємців, які відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України, мають обов`язкову частку в спадщині [PERSON] та прийняли спадщину, - судом не встановлено. Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1297 згаданого Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Із копії спадкової справи № 414/2023, наданої суду державним нотаріусом Городенківської державної нотаріальної контори, вбачається, що позивачка-відповідачка [PERSON] , як спадкоємець за заповітом № 70 від 13.06.2013, яка прийняла спадщину, 26.09.2013 подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно батька [PERSON] . Копією Витягу № 35245649 про реєстрацію в Спадковому реєстрі, виданого 26.09.2013 Городенківською районною державною нотаріальною конторою, підтверджується, що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи № 55072235 (номер у нотаріуса 414), спадкодавець - [PERSON] , дата смерті: [INFO] . До складу спадщини спадкодавця [PERSON] входить 2/5 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] частки якого належала йому як члену колишнього колгоспного двору, а 1/5 частки він успадкував після смерті матері [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, однак документи на дану частку спадкового майна не оформив. Підставою звернення позивачки-відповідачки до суду стало те, що постановою державного нотаріуса Городенківської державної нотаріальної контори № 581/02-31 від 09 липня 2022 р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинок [ADDRESS] з посиланням на те, що вищезгадане господарство, головою якого був [PERSON] , відносилось до колгоспного двору, кожному з членів колгоспного двору, які проживали станом на 15 квітня 1991 року, належить відповідна частка житлового будинку, проте частки в спадковому господарстві між членами бувшого колгоспного двору не визначені. З копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , виготовленого 23.02.2022, вбачається, що житловий будинок, господарські будівлі та споруди споруджено в 1991 р. Суд зауважує, що технічний паспорт на житловий будинок не є беззаперечним доказом року побудови будинку, оскільки рік вказується замовником. Ринкова вартість даного житлового будинку з надвірними спорудами станом на 13.07.2022 становить 139800 грн., що стверджується копією звіту про вартість майна, складеного ЕТ-ВО «Придністров`я». За вищезгаданим господарством закріплена земельна ділянка площею 0,23 га, про що свідчить довідка № 17-167, видана 14.07.2022 Серафинецьким старостинським округом Городенківської міської ради. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 308301657, сформованої 26.08.2022, вбачається, що відомості про право власності на житловий будинок [ADDRESS] відсутні. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Тобто, за вказаною нормою права вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Досліджені судом докази підтверджують, що позивачка-відповідачка [PERSON] , як спадкоємець за заповітом № 70 від 13.06.2013 після смерті батька [PERSON] успадкувала 2/5 частки житлового будинку [ADDRESS] частки якого належала померлому, як члену колишнього колгоспного двору, а 1/5 частки успадкована ним після смерті матері [PERSON] , як спадкоємцем першої черги за законом. Однак, через те, що спадковий житловий будинок відносився до колгоспного двору і частка померлого у ньому не визначена, немає можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на дану частку нерухомого майна. Крім того, [PERSON] належить 1/5 частки у даному житловому будинку, як члену колишнього колгоспного двору, що разом становить 3/5 частки. Також судом встановлено, що відповідачі-позивачі [PERSON] та [PERSON] правомірно набули право власності кожен на 1/5 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , як члени колишнього колгоспного двору, оскільки не вчиняли дій, що можуть свідчити про їх відмову від права власності у порядку ст. 347 ЦК України. Виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінивши зібрані у справі докази, суд не знаходить підстав для визнання за позивачкою-відповідачкою [PERSON] права власності на спадковий житловий будинок в цілому та приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] за первісним позовом та повного задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] за зустрічним позовом з підстав та в обсязі, наведеному в мотивувальній частині рішення. На підставі ст.ст. 120, 123, 524-526, 529, 548, 549, 563 ЦК УРСР (1963 р.), ст.ст. 316, 317, 325, 328, 1216, 1217, 1220, 1222, 1223, 1233, 1241, 1268-1270, 1296-1297 ЦК України (2003 р.),

Outcome: partial