Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначає, що вона з 24.02.2005 перебувала у шлюбі із [PERSON] . Під час шлюбу у них народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 04.05.2022 шлюб між ними розірвано. Син [PERSON] залишений проживати з позивачкою. Під час шлюбу сторонами спільно, як подружжям, набуто майно: житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу від 28.12.2005; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,2500 га, кадастровий номер 5621683500:01:004:0127 та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,6600 га, надану рішенням Малосадівської сільської ради №398 від 10.10.2018. Позивачка вважає, що має право на 1/2 частину всього спільного майна подружжя. Вона проживає у даному будинку з дітьми, користується земельною ділянкою. Їй не відомо, чи відповідач виготовив технічну документацію на земельну ділянку 0,6600 га, виділену для ведення особистого селянського господарства, оскільки таку інформацію відповідач надавати відмовляється. Просить поділити майно, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності в судовому порядку, визнавши за сторонами право власності по 1/2 частині на вищевказане спільне майно подружжя. Ухвалою суду від 31 серпня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 24 жовтня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися. Представник позивача - адвокат Лопухович А.О. подала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 30.09.2022 відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого [PERSON] позовні вимоги визнає частково, вважає вимоги [PERSON] не коректно сформульованими, а в частині взагалі безпідставні. Зазначив, що позивачка не обґрунтувала неможливості реального поділу загального майна, а також неможливості грошової компенсації одному з подружжя замість належної особі частки. Тобто позивачкою не доведено доцільність і можливість застосування у даному випадку саме поділу майна на ідеальні частки без його реального розподілу між сторонами. Вважає, що позовна вимога про поділ майна шляхом визнання права власності на частку у майні лише за одним співвласником суперечить природі поділу і є некоректним способом формулювання позовних вимог. Тобто, поділ майна подружжя здійснюється шляхом визначення у відповідному майні часток і дружини, і чоловіка, а не виключно когось одного із них. Також, позивачка жодним чином не обґрунтовує належність земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер 5621683500:01:004:0127 до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Вказана змелені ділянка була одержана відповідачем із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації на підставі рішення Малосадівської сільської ради. Тому, вважає, що дана земельна ділянка є його особистою приватною власністю і не підлягає поділу як майно подружжя. Щодо земельної ділянки площею 0,6600 га, то на даний час вона ще не є об`єктом цивільних прав, не зареєстрована за жодним із колишнього подружжя на праві власності, і відповідно не може бути об`єктом поділу. Тому, просить позов задоволити частково, поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме житловий будинок по [ADDRESS] , з визначенням ідеальних часток (по 1/2) за кожним із подружжя, а не лише за позивачкою. У задоволені позовних вимог щодо поділу та визнання за позивачкою права власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,25 га та на 1/2 земельної ділянки площею 0,66 га відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши матеріали справи, докази по справі, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), Верховного Суду України у справі №6-843цс17 від 24.05.2017 року. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №161/14048/19, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 лютого 2005 року. Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 04 травня 2022 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 12-13). Згідно довідки, виданої Привільненською сільською радою № 178 від 26 липня 2022 року, згідно запису в погосподарській книзі №3 за 2006-2010 роки, особовий рахунок № [NUMBER] , за адресою [ADDRESS] рахується житловий будинок та господарські будівлі за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 28.12.2005 (а.с. 14). Як вбачається з довідки Привільненської сільської ради № 177 від 26 липня 2022 року, згідно з запису по господарської книги № 3, земельні ділянки 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,66 га для ведення особистого селянського господарства, рахуються за [PERSON] (а.с. 14). Рішенням Малосадівської сільської ради Дубенського району Рівненської області передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану в межах [ADDRESS] на території Малосадівської сільської радим, кадастровий номер 5621683500:01:004:0127 (а.с. 17). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, земельна ділянка площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5621683500:01:004:0127, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] . Дата державної реєстрації 21.05.2019 (а.с. 18). Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», в п.182 зазначено:«Відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянино частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК». З огляду на викладені обставини, враховуючи, що спірне нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5621683500:01:004:0127, придбане подружжям під час перебування у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, відповідачем не надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині та поділ спільного майна подружжя в рівних частках. Щодо поділу земельної ділянки площею 0,6600 га для ведення особистого селянського господарства, суд зазначає наступне. Згідно рішення Малосадівської сільської ради № 398 від 10 жовтня 2018 року, [PERSON] надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі орієнтованою площею 0,6600 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в межах Малосадівської сільської ради та рекомендовано [PERSON] замовити розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (а.с .14). Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що право приватної власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за відповідачем. Вказане рішення не стосується передачі відповідачу земельної ділянки у власність. Згідно з ч. 3 ст. 78 ЗК України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. За ч. 1 ст. 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. Отже, позивачем не доведено, що зазначена земельна ділянка належить сторонам спору на праві спільної сумісної власності, оскільки вона не зареєстрована за жодним із подружжя. В ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на те, що позивачем не доведено, що земельна ділянка площею 0,6600 га, призначена для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в межах Малосадівської сільської ради, належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial