Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-20 00:00:00

\~ \~ Позивач [PERSON] звернулась до суду в порядку цивільного судочинства з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 26.02.2021 р. [PERSON] (надалі Позивач) звернулася з заявою до Головного управління Держземагенства у Київській області відділу держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області (надалі Відповідач-2), в якій просила виконати рішення суду та скасувати кадастровий номер державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1906 кадастровий номер 3222486201:01:022:0070 для № ЯЛ 329303 від 07.09.2010 р. Дана заява була переадресована на Головне управління Держгеокадастру у Київській області яке надало відповідь від 19.03.2021 р. № С-364/0-698/6-21. Згідно відповіді ГУ Держгеокадастру зазначає, що для скасування державної реєстрації земельної ділянки необхідне відповідне рішення суду про скасування державної реєстрації земельної ділянки та зобов`язання вчинити дії, іншого порядку скасування державної реєстрації земельних ділянок законами не передбачено. Тому, позивач просив скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1906 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0070, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Зобов`язати державного кадастрового реєстратора Міськрайонного управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області внести відомості до Державного земельного кадастру шляхом скасування (видалення) запису про державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1906 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0070, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.09.2021 року у даній справі відкрито провадження та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.07.2022 року у даній справі закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду в судовому засіданні. 21.10.2022 року в судове засідання позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд задовільнити позов.\~ 21.10.2022 року в судове засідання відповідач-1 позовні вимоги визнав в повному обсязі.\~ 21.10.2022 року в судове засідання відповіч-2 не з`явився, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.\~ Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.\~\~ Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.\~ Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.\~ Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.\~\~ Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.\~\~ Встановлено, що Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.11.2012 року по справі №2-1532/12 позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його реєстрації задовольнити частково. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1906 га, кадастровий номер 3222486201:01:022:0070, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, серії ЯЛ № 329303, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094702185, виданий 07.09.2010 року управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області [PERSON] . [PERSON] , яка була одним з відповідачів згідно рішення від 09.11.2012 р. та володіла частиною житлового будинку по [ADDRESS] , та користувалася відповідною частиною земельної ділянки, померла, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.09.2020 р. Відповідно до змісту цього свідоцтва, крім Позивача та Відповідача-1, інших співвласників житлового будинку по [ADDRESS] не має, як і не має інших власників чи користувачів земельної ділянки за цією ж адресою. Отже, Позивач та Відповідач 1 є єдиними спадкоємцями житлового будинку по [ADDRESS] та мають право на приватизацію спірної земельної ділянки. Після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.09.2020р. Позивач звернулася з заявою від 29.09.2020 р. до [PERSON] сільської роди, в якій просила передати їй, у зв`язку з отриманням згаданого свідоцтва 1/3, земельної ділянки по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку. Листом від 03.11.2020 р. за №686 Софіївсько-Борщагівська сільська рада повідомила, що житловий будинок по [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності. Також, повідомила, що згідно даних ДЗК даний житловий будинок розміщений на земельній ділянці, яка вже сформована з кадастровим номером 3222486201:01:022:0070, площею 0,1906 га. 26.02.2021 р. [PERSON] звернулася з заявою до Головного управління Держземагенства у Київській області відділу держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області, в якій просила виконати рішення суду та скасувати кадастровий номер державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1906 кадастровий номер 3222486201:01:022:0070 для № ЯЛ 329303 від 07.09.2010 р. Дана заява була переадресована на Головне управління Держгеокадастру у Київській області яке надало відповідь від 19.03.2021 р. № С-364/0-698/6-21. Згідно відповіді від 19.03.2021року №С-364/0-698/6-21 Головне Управління Держгеокадастру у Київській області зазначає, що для скасування державної реєстрації земельної ділянки необхідне відповідне рішення суду про скасування державної реєстрації земельної ділянки та зобов`язання вчинити дії, іншого порядку скасування державної реєстрації земельних ділянок законами не передбачено. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Одночасно під час ухвалення рішення суду, судом враховується, що відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.\~9\~Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму\~ВСУ №\~14\~від 18.12.2009\~року «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази засвоїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). При вищевикладених обставинах, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до п. 10 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» Державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Для відновлення права позивача необхідно скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером: 3222486201:01:022:0070, оскільки реєстрація цієї земельної ділянки в державному земельному кадастрі є перешкодою в реєстрації в державному земельному кадастрі земельної ділянки. Відповідно до абзацу четвертого п. 10 ст. 24Закону України «Про державний земельний кадастр» ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). Згідно до ч.13 ст.79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Таким чином, оскільки позивачем підтверджено обставини викладені у позові, відповідачем-1 позов визнано, суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір у сумі 1816,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 20.05.2021 року. Враховуючи, що позов було задоволено, суд приходить до висновку, що з відповідача-1 на користь позивача підлягає стягненню 908,00 грн. сплаченого судового збору, з відповідача-2 на користь позивача підлягає стягненню 908,00 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved