Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області з вищевказаним позовом звернувся представник позивача [PERSON] та просив суд: стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь [PERSON] 60000,00 грн. страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого; 180000,00 грн. страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника; 20000,00 грн. судових витрат пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги. Свої позовні вимоги обгрунтував тими обставинами, що 29 листопада 2020 року близько 18 години 28 хвилин, за адресою: Київська область, Миронівський район, с. Яхни відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «VOLKSWAGEN T4», реєстраційний номер [NUMBER] , здійнив наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок даної ДТП, пішохід [PERSON] від отриманих травм загинув. За фактом ДТП Головним управлінням Національної поліції в Київській області матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020110000001098. Станом на сьогодні досудове розслідування у кримінальному провадженні №12020110000001098, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, триває, та здійснюється Головним управлінням Національної поліції в Київській області. В результаті вищевказаного ДТП та наслідків від нього, матері потерпілого [PERSON] , було завдано шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача, у розмірі та з підстав викладених вище. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві. Від представника відповідача надійшов відзив ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» просять у задоволенні позову відмовити в повному обсязі посилаючись на ті обставини, що представником позивача не надано до суду доказів на підтвердження факту перебування на утриманні свого сина та, що допомога померлого була основним та постійним джерелом її існування. Третя особа [PERSON] про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи, у відповідності до ч. 1 ст. 131 ЦПК України був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не надав, а тому враховуючи правила ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В судовому засіданні встановлено, що 29 листопада 2020 року близько 18 години 28 хвилин, за адресою: Київська область, Миронівський район, с. Яхни відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «VOLKSWAGEN T4», реєстраційний номер [NUMBER] . Цей автомобіль здійснив наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок даної ДТП, пішохід [PERSON] від отриманих травм загинув. Ці обставини визнаються учасниками справи, а отже у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд вважає їх встановленими та такими, що не підлягають доказуванню. Автомобіль марки «VOLKSWAGEN T4», реєстраційний номер [NUMBER] , у відповідності до ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України є джерелом підвищеної небезпеки. Частиною 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4, дійшов висновку, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відповідно до статей 1166, 1187 Цивільного кодексу України підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача незалежно від наявності вини. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах по справах: 751/8121/17 від 14 січня 2019 року, №500/2095/15-ц від 10 січня 2019 року, №757/59802/16-ц від 05 грудня 2018 року, та № 126/1439/17 від 01 лютого 2018 року. Тобто, шкода спричинена смертю [PERSON] , яка сталася у наслідок наїзду на нього автомобіля марки «VOLKSWAGEN T4», реєстраційний номер [NUMBER] , який у відповідності до ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України є джерелом підвищеної небезпеки, має бути відшкодована у повному обсязі, незалежно від наявності вини водія [PERSON] . У відповідності до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Підпунктом 3 ч. 1 ст. 980 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «VOLKSWAGEN T4», реєстраційний номер [NUMBER] , застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Українська Пожежно-Страхова Компанія» згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР4119887. Згідно з ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до ст. 6 вищевказаного Закону, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно з п. 22.1. ст. 22 вказаного Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Пунктом 27.3. ст. 27Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, батькам (усиновлювачам). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановленому законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Отже, особою, яка має право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю [PERSON] , є його мати [PERSON] , яка являється позивачем по справі. На день настання страхового випадку, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлював мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 5000 гривень. З урахуванням викладеного загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 60 000 гривень (5 000*12=60 000). Отже, сума відшкодування заподіяної моральної шкоди позивачу в зв`язку із смертю її сина в порядку пункту 27.3. ст. 27Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», становить 60 000 гривень. Крім того, у відповідності до пункту 27.2. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановленому законом на день настання страхового випадку. Згідно з ч. 1 ст.1200 Цивільного кодексу України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання. Шкода відшкодовується особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності. Зі змісту вказаної норми закону слідує те, що дана норма закону чітко встановлює перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди. Зокрема такі особи як батьки, які мають інвалідність. Отже, з наведеного вище вбачається, що основним доказом наявності права позивача на отримання відшкодування по втраті годувальника є наявність родинних відносин із потерпілим, та фізичних вад, у наслідок яких позивач визнаний особою з інвалідністю. З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, надано наступні документи: ?копію пенсійного посвідчення, що підтверджує те, що особа являється інвалідом 3-ої групи; ?копію довідки про склад сім`ї, що підтверджує, що особа проживала разом із потерпілим; ?копію довідки про доходи з пенсійного фонду України про отримання особою пенсії, що підтверджує її низький дохід та необхідність утримання; ?копію довідки про доходи потерпілого, що підтверджує його можливість утримувати позивача. Правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 березня 2019 року у справі справа №643/207/16-ц (провадження №61-33638св18), передбачено, що підпунктом «є» пункту 35.2 статті 35 Закону не встановлено чіткого переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого, а тому необхідно дійти висновку, що такими документами можуть бути, в тому числі, надана довідка житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідка органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи про спільне проживання із заявником. Відповідно ст. 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Згідно із ст. 203 Сімейного кодексу України дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних інвалідністю. Аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність в останніх інвалідності. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження №61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність матеріальній допомозі. При цьому отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що мати не потребує матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (постанова Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №757/44693/15-ц). Верховний суд України в своїй постанові від 30 січня 2013 року по справі ЄУН 6-168цс12, дійшов висновку, що «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. В практиці ЄСПЛ матеріальні правомірні очікування визнаються «майном» за умови, що такі очікування (1) стосуються певних благ, котрі мають економічну цінність, (2) є цивільними за галузевою належністю і (3) достатньо визначені для того, аби бути забезпеченими можливістю судового захисту. Відповідно до усталеної практики Європейського суду ««майном» може бути «наявне майно», або активи, включно з вимогами, стосовно яких заявник здатен довести, що він мав принаймні «правомірне очікування» дієвої реалізації його майнового права» (Див.: Malhous v. Czech Republic (dec.) [GC], no. 33071/96, ECHR 2000-XII; Draon v. France [GC], no. 1513/03, ECHR 2006-IX; Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium, no. 17849/91, §§ 29-31, EC HR A332). У рішенні «Пайн Велі Девелопмент Лтд» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. …право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права є об`єктом правового захисту згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України». Відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільного кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналіз вищезазначених обставин по справі, та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приводить суд до висновку, що позивач будучи матір`ю померлого від вищезазначеного ДТП [PERSON] , яка має інвалідність, у відповідності до ст. 203 Сімейного кодексу України має право на правомірне очікування утримання її сином в зв`язку із інвалідністю, а отже у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 1200 Цивільного кодексу України має право на відшкодування їй відповідачем шкоди, заподіяної смертю її сина в розмірі 36 мінімальних заробітних плат, як це передбачено пунктом 27.2. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Як зазначалося вище, на день настання страхового випадку, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлював мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 5000 гривень. Отже, сума відшкодування заподіяної моральної шкоди позивачу в зв`язку із смертю її сина в порядку пункту 27.2. ст. 27Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», становить 180 000 гривень (36*5000=180 000). Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а отже підлягають задоволенню. При прийнятті рішення, суд не бере до уваги доводи відповідача щодо не надання позивачем до суду доказів на підтвердження факту перебування на утриманні свого сина та, що допомога померлого була основним і постійним джерелом її існування, оскільки наявність у позивача як матері потерпілого інвалідності, що не заперечувалося відповідачем, у відповідності до норми п. 3 ч. 1 ст. 1200 Цивільного кодексу України є достатньою підставою для її права на відшкодування пов`язаного із втратою годувальника. Крім того, суд не бере до уваги доводи відповідача щодо відсутності доказів наявності вини водія застрахованого автомобіля, оскільки шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відповідно до ст. ст. 1166, 1187 Цивільного кодексу України підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача незалежно від наявності вини. На підставі викладеного ст. ст. 509, 526, 530, 625-629, 760, 762, 785 ЦК України,

Outcome: approved