Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

До суду звернувся представник [PERSON] (далі-позивач) з позовною заявою до Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції, в якій просив суд стягнути на користь позивача грошові кошти на відшкодування заподіяної матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі-ДТП) в розмірі 148 527, 80 грн. та моральної шкоди в розмірі 75 000 грн. Ухвалою суду від 14.12.2021 у справі відкрито загальне позовне провадження, з викликом сторін у підготовче судове засідання. На підставі ухвали суду від 26 травня 2022 року було залучено до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору інспектора роти №3 батальйону №3 управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції [PERSON]. Згідно ухвали суду від 22 червня 2022 року було замінено первісного відповідача Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції на належного відповідача Департамент патрульної поліції. Позовні вимоги мотивовані тим, що в результаті ДТП, яке трапилося 15 березня 2021 року за участю позивача та лейтенанта поліції [PERSON] , який в результаті був визнаним винним у скоєні ДТП, автомобіль позивача отримав механічні пошкодження. Представник позивача вказує на те, що позивач після ДТП отримав страхову виплату від страхової компанії в меншому розмірі ніж той, який витратив на відновлення автомобіля. В результаті просить суд, стягнути з відповідача частину заподіяних збитків в розмірі 126 912, 90 грн., суму витрат на транспортування автомобіля з місця ДТП, в розмірі 4000 грн., витрати на виготовлення звіту в розмірі 3 800 грн., витрати на пальне в розмірі 13 814, 90 грн. Поряд з матеріальними збитками просить відшкодувати заподіяну позивачу та його дружині моральну шкоду в розмірі 75 000 грн. У відзиві на позов представник відповідача заперечив проти задоволення вказаних вимог, вказавши, що позивач не довів належними засобами доказування обов`язок та підставу відшкодування матеральної шкоди Департаментом патрульної поліції. Стосовно моральної шкоди вказує на те, що позивач не надав суду доказів, які б підтвердили факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань відповідачем. Представник позивача скористалася правом на подання відповіді на відзив, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 15 вересня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання прибув представник позивача та відповідача, третя особа у судове засідання не з`явилася, повідомлявся належним чином про судове засідання, правом на подання письмових пояснень не скористався. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві, та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив та просив у його задоволенні відмовити. Суд, заслухавши доводи учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Положеннями статтей 15, 16 ЦК, статтею 4 ЦПК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (статті 12 і 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, ч.1 ст. 13 ЦПК України. Водночас, згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, оставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, - ч.1 ст. 76 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, - ст.77 ЦПК України. У відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Фактичні обставини спірних правовідносин, встановлені судом. Зі змісту постанови Київського апеляційного суду м.Києва від 18 жовтня 2021 року справа №761/11595/21 вбачається, що 15 березня 2021 року о 23 год. 40 хв. в м. Києві, по вул. Хрещатик, б.38, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «TOYOTA PRIUS», д.н.з. [NUMBER] , під час несення служби в складі наряду Рубін-606, рухаючись зі сторони пл. Європейська, здійснюючи зміну напрямку руху, а саме: розворот з крайньої правої смуги з увімкненим проблисковим маячком, не впевнився в безпечності маневру, в результаті чого скоїв зіткнення з ТЗ «MERSEDES GLE 350D», д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Разом з тим, вказаною постановою суду, водія [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії, та чи вчинені вони цією особою. В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Транспортний засіб «TOYOTA PRIUS», д.н.з. [NUMBER] , закріплено за [PERSON] , що підтверджується наказом Департамента патрульної поліції №1016 від 27.05.2021 р. Транспортний засіб «MERSEDES GLE 350D», д.н.з. [NUMBER] , належить позивачу, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Вказаний автомобіль позивача, застрахований, відповідно до полісу ЕP-151389836 ПАТ «АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ОМЕГА» (ЄДРПОУ 21626809). Відповідно до звіту №2366, складеного на замовлення позивача, вартість відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля позивача з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 236 312, 01 грн. Згідно акту виконаних робіт №4361 від 28.05.2021 року загальна вартість ремонту автомобіля позивача складає 235 298 грн. 16 липня 2021 року, страхова компанія, здійснила страхове відшкодування позивачу в розмірі 130 000 грн., що підтверджується випискою з карткового рахунку про зарахування коштів на банківський рахунок. Тобто, різниця матеріальної шкоди з урахуванням страхового відшкодування, яку просить стягнути позивач складає 105 298, разом з тим, суд зауважує, що в позовній заяві здійснений розрахунок матеріальної шкоди з помилкою в математичному розрахунку, адже 235 298 -130 000 = 105 298 грн., в той час як в позові зазначено 126 912, 90 грн. Крім того, представник позивача просить стягнути понесені позивачем витрати за послуги з транспортування автомобіля з місця ДТП в розмірі 4000 грн., витрати на виготовлення звіту №2366 в розмірі 3800 грн., витрати на пальне у розмірі 13 814, 90 грн., а також моральну шкоду в розмірі 75 000 грн. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Пунктом 1 ч.2 вказаної статті передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено статтею 1166 ЦК України. Положеннями ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, - п. 1 ч.1 ст. 1188 ЦК України. За приписами ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до наведених положень закону шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Згідно зі ст.7 Закону України «Про Національну поліцію» під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, - ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію». Згідно із п. 1 Розділу ІІІ Порядку використання і зберігання транспортних засобів Національної поліції України, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 вересня 2017 року № 757, всі транспортні засоби органів поліції використовуються виключно в службових цілях, для забезпечення оперативної і господарської діяльності в межах установлених лімітів та передбачених у їх кошторисах асигнувань. Патрульна служба відповідно до покладених на неї завдань здійснює, зокрема, цілодобове патрулювання території обслуговування з метою забезпечення належної охорони громадського порядку, громадської безпеки та контролю за дотриманням правил дорожнього руху, забезпечення його безпеки. У разі необхідності здійснює регулювання дорожнього руху, - пп. 1 п. 1 Розділу ІІІ Положення про патрульну службу МВС, затверджене наказом Міністерства внутрішніх справ України 02 липня 2015 року № 796. Частиною 3 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Згідно з ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Враховуючи викладене, джерелом підвищеної небезпеки, в даному випадку, є службовий транспортний засіб, який експлутувався працівником патрульної поліції в службових цілях. У справах про відшкодування шкоди завданої поліцейським внаслідок ДТП визначальне значення має саме кваліфікація відповідних конкретних дій посадових осіб, а не характер загальної діяльності організації в якій працює завдавач шкоди. Співробітник поліції, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони пошкодження та знищення майна будь-якої особи. Відповідно, у справах про відшкодування шкоди, завданої поліцейським в результаті ДТП, є та юридична особа, у якій працевлаштований такий співробітник, а спеціальними нормами, що регулюють такі правовідносини є статті 1187, 1172 ЦК України. За сукупності таких умов, за спричинену поліцейським шкоду, відповідальність має нести його роботодавець, в даному випадку Департамент патрульної поліції, який є юридичною особою і може бути стороною у цивільному процесі, - ст. 48 ЦПК України. В свою чергу відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. В даному випадку, ліміт відповідальності страховика перевищив розмір заподіяної шкоди позивачу внаслідок ДТП. З матеріалів справи вбачається, та сторонами в ході розгляду справи не заперечувалось, що [PERSON] на момент вчинення ДТП знаходився на службі в складі наряду Рубін-606 в м.Києві, де під час виконання своїх трудових обов`язків, керуючи службовим автомобілем допустив зіткнення, внаслідок якого був пошкоджений автомобіль належний позивачу. За таких обставин, позивач має право на пред`явлення вимоги до Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди, як до органу, діями працівника якого йому було завдано шкоду. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, як це визначено ст.81 ЦПК України. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними, відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, на підтвердження розміру шкоди позивачем надано звіт про оцінку автомобіля №2366 від 13.04.2021р., акт виконаних робіт №4361 від 28.05.2021 р., вказані документи з огляду на вищенаведені норми процесуального права, відповідають вимогам визначення доказу. Зокрема, відповідач у встановленому порядку не спростував оцінки розміру заподіянних збитків вказаними документами. Також, відповідач не скористався процесуальним правом подання клопотання про призначення незалежної судової експертизи для визначення належного розміру завданої шкоди транспортному засобу позивача. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового засідання, здійснивши перевірку математичних розрахунків позивача, вбачає підстави для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 105 298 грн. Також позивачем, понесені матеріальні збитки на транспортування автомобіля в розмірі 4000 грн., що підтверджується квитанцією від 16.03.2021 за №2777136, що у відповідності ст.29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", підлягає стягненню з відповідача. Також позивач витратив кошти на замовлення звіту, що підтверджується квитанцією про оплату від 13.04.2021 №25 в розмірі 3800 грн. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи вбачає, що вказані витрати були здійсненні позивачем внаслідок ДТП, а тому підлягають стягненню з відповідача. Однак, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на пальне в розмірі 13 814, 90 грн., оскільки в даному випадку витрати на пальне не відносяться до завданої матеріальної шкоди внаслідок ДТП, крім того справа не містить доказів, що вказані витрати використовувались для цілей, які пов`язанні з відновленням транспортного засобу позивача, та понесені позивачем у зв`язку з неможливістю використовувати транспортний засіб «MERSEDES GLE 350D», д.н.з. [NUMBER] . З огляду на викладене, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 113 098 грн., що складається з матеріальної шкоди в розмірі 105 298 грн., витрат на транспортування автомобіля 4 000 грн., та замовлення звіту 3800 грн. Стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз`яснено в п. 3 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В пункті 10 Постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц (провадження N 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Суд, з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача шляхом зменшення відповідної суми з 75 000 грн. до 5 000 грн. Стосовно розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Верховний Суд у додатковій постанові у справі №201/14495/16-ц від 30.09.2020, провадження №61-22962св19, зазначив, що підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, її розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Суд, зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19). Відповідно до ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Таким чином, витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того чи їх фактично сплачено стороною. Позивачем на підтвердження витрат на правову допомогу, долучено до матеріалів справи договір про надання правової допомоги №10-1 від 28.05.2021, акт виконаних робіт від 12.11.2021, квитанцію про оплату послуг за №0.0.2353449341.1, договір про надання правової допомоги №10 від 29.03.2021, акт виконаних робіт від 12.11.2021 квитанцію про оплату послуг за №0.0.2353445066.1. Судом встановлено, що позивач сплатив адвокату витрати на правову допомогу в розмірі 19 500 грн., які просить відшкодувати. У рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Також, ЄСПЛ у своєму рішенні від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» вказано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, значення справи для сторін, та за урахуванням часткового задоволених позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 302, 60 грн, та судовий збір у розмірі 1284, 60 грн.

Outcome: partial