Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 27 квітня 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення права спадкування за заповітом внаслідок нікчемності заповіту, фактично визнання недійсним заповіту, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а її представник в ході судового засідання посилалися на те, що позивачка [PERSON] , є донькою [PERSON] , [INFO] , зміна її прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] » пов`язана з укладення шлюбу з [PERSON] . [INFO] її батько [PERSON] помер. Позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, у строк, визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, прийняла спадщину, що залишилась після смерті її батька [PERSON] , шляхом подання приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Новіковій Н.А. заяви про прийняття спадщини. Однак, за даними Спадкового реєстру приватним нотаріусом ДМНО Новіковою Н.А. була виявлена наявність заповіту від імені [PERSON] , посвідченого 01 серпня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ІЦетіловою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 7997, за яким все спадкове майно було заповідано [PERSON] , [INFO] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 09 квітня 2020 року № 53/02-31 приватний нотаріус ДМНО Новікова Н.А. відмовила позивачці у видачі свідоцтва про прав на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , у зв`язку з тим, що він залишив заповіт, складений на користь іншої особи - [PERSON] , яка 26 березня 2020 року подала заяву про прийняття спадщини. Але, ознайомившись з текстом заповіту від 01 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Щетіловою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 7997, позивачка стверджує, що рукописний текст «Заповіт прочитаний мною вголос та підписаний особисто» та підпис, виконані не її батьком [PERSON] , а іншою особою. Її батько видатний скульптор та заслужений художник України (автор фонтану «Муза» біля приміщення оперного театру, театральних барельєфів на фасаді театру ім. Шевченка, пам`ятнику воїнам-афганцям та багатьох інших скульптур), мав каліграфічний почерк та підпис, які відрізняються від тих, що виконані від імені батька в заповіті. Вони з батьком були в добрих відносинах, разом з ним сім`єю працювали (вона, її чоловік та їх діти є художниками), займались виставочною діяльністю, були членами Дніпропетровської організації Національної спілки художників України. Позивачка спілкувалась з батьком до останнього дня його життя, допомагала доглядати його, але ж жодного разу він не обмовився про свій намір передати за заповітом все своє майно лише відповідачу - його другій дружині). Навпаки, він завжди говорив позивачці, що вона, яка повторює його творчий шлях та є його творчою союзницею і однодумцем, є його спадкоємицею. Крім того, станом \~ \~ \~ \~на 01 серпня 2019 року (дату складання та нотаріального посвідчення \~ \~ \~ \~заповіту) батьку позиваки [PERSON] вже був поставлений діагноз «рак шлунку» і він почав проходити курси хіміотерапії у КП «Клінічний онкологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради. Батько швидко стомлювався, йому важко було ходити і він у цей період часу взагалі намагався з дому не виходити. Отже, поїхати з вулиці Телевізійної (правий беріг м. Дніпра), де батько проживав, до приміщення приватного нотаріуса ДМНО Щетилової О.В., розташованого на [ADDRESS] (лівий беріг м. Дніпра), де виготовлявся та посвідчувався заповіт, батько, на думку позивачки, не міг за станом здоров`я. Оскільки заповіт від 01 серпня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Щетіловою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7997, не був особисто підписаний заповідачем [PERSON] , він не відповідає вимогам Цивільного кодексу України щодо форми і у зв`язку з цим, на думку позивача, є нікчемним. Позивач, як спадкоємець [PERSON] першої черги за законом, має право вимагати встановлення нікчемності вищезазначеного заповіту, оскільки цей заповіт позбавив її права на спадкування за законом. Способом захисту її права спадкоємиці першої черги за законом буде позбавлення [PERSON] права спадкування за заповітом, складеним від імені [PERSON] , посвідченим 01 серпня 2019 року приватним нотаріусом ДМНО Щетиловою О.В., зареєстрованим в реєстрі за № 7997, внаслідок встановлення нікчемності зазначеного заповіту. Позивач вважає, що виконання рукописних записів від імені [PERSON] у вказаному заповіті виконані не батьком, а іншою особою, що є порушенням норм ст. 207, 1234, 1247, 1248 ЦК України, ст. 56 Закону України «Про нотаріат», пунктів 156-157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що є недодержанням в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами 1, 3 - 4 статті 203 ЦК України та відповідно до статті 215 ЦК України є підставою для визнання заповіту, посвідченого 01 серпня 2019 року приватним нотаріусом ДМНО Щетіловою О.В. за реєстровим № 7997 недійсним. Отже, вважають, що в судовому порядку необхідно визнати вказаний заповіт нікчемним, оскільки на період складання заповіту [PERSON] , на думку позивача, сам не підписував цей заповіт, на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання заповіту, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по невизнанню її законного права на вказану спадщину неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просили суд позбавити [PERSON] права спадкування за заповітом, складеним від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідченим 01 серпня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., зареєстрованим в реєстрі за № 7997, внаслідок встановлення нікчемності зазначеного заповіту, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зі своїм представником проти позову заперечувала, вказавши на його безпідставність та необґрунтованість. Надали письмові заперечення, та, зокрема, звернула увагу суду на той факт, що на час укладання заповіту [PERSON] розумів значення своїх дій, дії нотаріуса та реєстраторі в були правильними і законними. Правильність і законність спірного заповіту підтверджена належним висновком експертизи, проведеної судом. Всі істотні умови спірних правочинів дотримані і виконані, письмове роз`яснення цього було, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску при укладанні заповіту чи видачі свідоцтва про власність не було, ніхто в оману нікого не вводив. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе відповідач не брав і не бере, будь-якої шкоди позивачу не завдано. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова О.В. і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Новікова Н.А. та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; в зверненні до суду проти задоволення позову заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних третіх осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення відповідача, представників сторін, свідків, з`ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні з пояснень представника позивача та наданих стороною позивача документів встановлено, що позивачка [PERSON] , є донькою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим 04 червня 1965 року бюро запису актів громадянського стану виконавчого комітету Ігреньскої міської ради депутатів трудящих Дніпропетровської області. Зміна її прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] » підтверджується Свідоцтвом [NUMBER] від 28 серпня 1987 року про укладення шлюбу з [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим 15 січня 2020 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, у строк, визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, прийняла, як вона вважає, спадщину, що залишилась після смерті її батька [PERSON] , шляхом подання приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Новіковій Н.А. заяви про прийняття спадщини, що підтверджується Витягом № 59203339 від 29 січня 2020 року про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи № 65425814, заведеної після смерті [PERSON] . За даними Спадкового реєстру приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А. була виявлена наявність заповіту від імені [PERSON] , посвідченого 01 серпня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ІЦетіловою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 7997, за яким все спадкове майно було заповідано [PERSON] , [INFO] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 09 квітня 2020 року № 53/02-31 приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Новікова Н.А. відмовила позивачці у видачі свідоцтва про прав на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , у зв`язку з тим, що він залишив заповіт, складений на користь іншої особи - [PERSON] , яка 26 березня 2020 року подала заяву про прийняття спадщини. Ознайомившись з текстом заповіту від 01 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Щетіловою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 7997, позивачка стверджує, що рукописний текст «Заповіт прочитаний мною вголос та підписаний особисто» та підпис, виконані не її батьком [PERSON] , а іншою особою. Її батько, видатний скульптор та заслужений художник України (автор фонтану «Муза» біля приміщення оперного театру, театральних барельєфів на фасаді театру ім. Шевченка, пам`ятнику воїнам-афганцям та багатьох інших скульптур), мав каліграфічний почерк та підпис, які відрізняються від тих, що виконані від імені батька в заповіті. Вони з батьком були в добрих відносинах, разом з ним сім`єю працювали (вона, її чоловік та їх діти є художниками), займались виставочною діяльністю, були членами Дніпропетровської організації Національної спілки художників України. Позивачка спілкувалась з батьком до останнього дня його життя, допомагала доглядати його, але ж жодного разу він не обмовився про свій намір передати за заповітом все своє майно лише відповідачу - його другій дружині). Навпаки, він завжди говорив позивачці, що вона, яка повторює його творчий шлях та є його творчою союзницею і однодумцем, є його спадкоємицею. Крім того, станом \~ \~ \~ \~на 01 серпня 2019 року (дату складання та нотаріального посвідчення \~ \~ \~ \~заповіту) батьку позиваки [PERSON] вже був поставлений діагноз «рак шлунку» і він почав проходити курси хіміотерапії у Комунальному закладі «Клінічний онкологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради. Батько швидко стомлювався, йому важко було ходити і він у цей період часу взагалі намагався з дому не виходити. Отже, поїхати з вулиці Телевізійної (правий беріг м. Дніпра), де батько проживав, до приміщення приватного нотаріуса ДМНО Щетилової О.В., розташованого на [ADDRESS] (лівий беріг м. Дніпра), де виготовлявся та посвідчувався заповіт, батько, на думку позивачки, не міг за станом здоров`я. Інформація про хворобу [PERSON] міститься у медичних картках амбулаторного та стаціонарного хворого (форми 025/о та ООЗ/о), які знаходяться у поліклініці за місцем проживання мого батька та у КЗ «Клінічний онкологічний диспансер Дніпропетровської обласної ради». \~ \~ \~ \~ Оскільки заповіт від 01 серпня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Щетіловою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7997, не був, на думку позивачки, особисто підписаний заповідачем [PERSON] , він не відповідає вимогам Цивільного кодексу України щодо форми і у зв`язку з цим є нікчемним. Позивач, на її думку, як спадкоємець [PERSON] першої черги за законом, має право вимагати встановлення нікчемності вищезазначеного заповіту, оскільки цей заповіт позбавив її права на спадкування за законом. Способом захисту її права спадкоємиці першої черги за законом буде позбавлення [PERSON] права спадкування за заповітом, складеним від імені [PERSON] , посвідченим 01 серпня 2019 року приватним нотаріусом ДМНО Щетиловою О.В., зареєстрованим в реєстрі за № 7997, внаслідок встановлення нікчемності зазначеного заповіту. Відповідно до частини 2 статті 1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Згідно до частини 1-2 статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт мас бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту мас відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Посвідчення заповіту через представника, а також одного заповіту від імені кількох осіб не допускається (стаття 56 Закону України «Про нотаріат»). Отже, позивач вважає, що необхідно визнати вказаний заповіт нікчемним, оскільки на період складання заповіту [PERSON] , на думку позивача, сам не підписував цей заповіт, на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання заповіту, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15) (набуття, збереження майна без достатньої правої підстави). Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. ч. 1 і 3 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин. Заповідач не може, позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Однак, на час відкриття спадщини - на дату смерті матері позивачки, остання не У відповідності до ст. 1257 ЦК України недійсним може бути визнаний заповіт, який «складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення або якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Судом з`ясовано,\~що дійсно позивачка [PERSON] , є донькою [PERSON] , [INFO] , зміна її прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] » підтверджується Свідоцтвом [NUMBER] від 28 серпня 1987 року про укладення шлюбу з [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим 15 січня 2020 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, у строк, визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, прийняла, як вона вважає, спадщину, що залишилась після смерті її батька [PERSON] , шляхом подання приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Новіковій Н.А. заяви про прийняття спадщини, що підтверджується Витягом № 59203339 від 29 січня 2020 року про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи № 65425814, заведеної після смерті [PERSON] .. За даними Спадкового реєстру приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А. була виявлена наявність заповіту від імені [PERSON] , посвідченого 01 серпня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ІЦетіловою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 7997, за яким все спадкове майно було заповідано [PERSON] , [INFO] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 09 квітня 2020 року № 53/02-31 приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Новікова Н.А. відмовила позивачці у видачі свідоцтва про прав на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , у зв`язку з тим, що він залишив заповіт, складений на користь іншої особи - [PERSON] , яка 26 березня 2020 року подала заяву про прийняття спадщини. Ознайомившись з текстом заповіту від 01 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Щетіловою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 7997, позивачка стверджує, що рукописний текст «Заповіт прочитаний мною вголос та підписаний особисто» та підпис, виконані не її батьком [PERSON] , а іншою особою. Крім того, станом на 01 серпня 2019 року батьку позиваки [PERSON] вже був поставлений діагноз «рак шлунку» і він почав проходити курси хіміотерапії у Комунальному закладі «Клінічний онкологічний диспансер Дніпропетровської обласної ради». Оскільки заповіт від 01 серпня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Щетіловою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7997, не був, на думку позивачки, особисто підписаний заповідачем [PERSON] , він не відповідає вимогам Цивільного кодексу України щодо форми і у зв`язку з цим є нікчемним. Але вищезазначені обставини не підтверджуються матеріалами справи і спростовуються висновком призначеної судом почеркознавчої експертизи. Так, відповідно до висновку експертів № 6046-21 від 11 квітня 2021 року підписи і рукописні написи в заповіті [PERSON] від 01 серпня 2019 року, про які сперечається позивач, виконані саме [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оспорюваний правочин на даний момент є дійсними, після його вчинення і прийняття спадщини було здійснено відповідну державну реєстрацію. Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Оспорюваний правочини відповідає переліченим вимогам закону, вчинений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Зазначений правочин був належним чином зареєстрований. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~ третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У відповідності до ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємні за законом одержують право на спадкування почергово, а у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з вимогами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно з вимогами ч. З ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців 30 дня відкриття спадщини не заявив про відмову від неї, в згідно з ч. 5 цієї статті, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З врахуванням викладених норм Цивільного кодексу України, слід прийти до висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно. Крім того,\~показів свідків\~для даної\~категорії справ\~не достатньо,\~зокрема,\~рішення суду\~не може\~ґрунтуватись лише\~на одних\~показах свідків,\~оскільки у\~відповідності до\~ч.\~І ст.\~80\~ЦПК України\~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Сторона позивача не заявила клопотання про допит свідків, а свідки сторони відповідача підтвердили спроможність [PERSON] укладати і підписувати заповіт у вказаний час, його розуміння вказаного та вираження волі саме таким чином розпорядитися своєю спадщиною. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом з`ясовано, що дійсно [PERSON] із 2004 року, після перенесеного інсульту, втратив рухливість правої руки. Про цей факт є запис у Виписці із історії хвороби. Лікування [PERSON] проходив у лікарні швидкої допомоги у м. Дніпро. Далі, після двох операцій на судинах головного мозку, які були проведені у відділенні нейрохірургії лікарні ім. Мечнікова у 2011 році, права рука практично перестала діяти. Неймовірними зусиллями і постійним тренуванням протягом двох років [PERSON] вдалося розробити ліву руку і він навіть продовжив творчу діяльність - [PERSON] відомий скульптор. Лівою рукою він робив все - творив, їв, повністю доглядав за собою, працював на дачній ділянці. Але функцію письма він відновити не зміг. І про це позивачці відомо, її посилання на його «каліграфічний почерк» відносяться до дитячих спогадів та фантазій позивачки. Зразки почерку [PERSON] , проставлені на різноманітних документах (а їх не мало) і посвідчених офіційно додані до матеріалів справи та досліджені експертом. Твердження позивачки про допомогу в догляді за хворим батьком є перебільшенням. Допомога виражалась в декількох короткострокових відвідуваннях із принесенням продуктів - йогурту, кефіру. [PERSON] до останнього дня був на своїх ногах. Лежачим хворим він не був. У свій час (наприкінці 70-х років) за заслуги перед містом [PERSON] виділили 4-х кімнатну квартиру в кращому на той час будинку у центрі міста. Цю квартиру він залишив сім`ї, де разом із позивачкою проживали колишня дружина і двоє дітей [PERSON] - син [PERSON] і дочка [PERSON] . Знаючи про складні відносини в колишній сім`ї, [PERSON] неодноразово надходили пропозиції про розмін квартири - дуже вигідні, але він вирішив зберегти квартиру для дітей, а сам пішов жити в майстерню (не обладнану для життя, разом із крисами й мишами). При цьому в результаті ця квартира дісталась саме позивачці і її дітям. Із 1986 року відповідачка із [PERSON] жили в її квартирі. Все їх майно було ними придбане за весь час їх спільного життя та є їх спільною сумісною власністю. На дачі [PERSON] і ліпив, і працював на землі. Твердження позивачки про те, що за станом на 01 серпня 2019 року [PERSON] був поставлений діагноз «Рак шлунку» і він почав проходити курси хіміотерапії у Комунальному закладі «Клінічний онкологічний диспансер Дніпропетровської обласної ради» не знайшло свого підтвердження в ході судового засідання: 15 липня 2019 року [PERSON] з відповідачкою були на консультації в Інституті гастроентерології НАН України (пр. Слобожанський, 96 у м. Дніпро), що підтверджується записами в медичній картці; туди й назад вони добрались на маршрутці; провели перше обстеження черевної порожнини, ультразвукове обстеження, рентгеноскопію, здали аналізи, їм дали рекомендації і направили на проведення томографії. 22 липня 2019 року - в центрі томографії ( [ADDRESS] , ДИВЕТИН) зробили томографію, рекомендована консультація з онкологом; запис в описі: «Висновок не є діагнозом», туди й назад вони їхали трамваєм. 29 липня 2019 року - призначено обстеження у кардіолога і судинного хірурга. 30 липня 2019 року - обстеження у кардіолога в консультативній поліклініці лікарні ім. Мечнікова, їхали на трамваї. 07 серпня 2019 року - КЗ «Клінічний онкодиспансер» по вул. Космічній, 21 ум. Дніпро дослідження, ендоскопія, матеріал на біопсію. Добирались на маршрутці. 12 серпня 2019 року - консиліум, постановка діагнозу, рекомендації лікування. [PERSON] було призначене лікування препаратом «Фторафур» в таблетках вдома. Із 14 серпня 2019 року [PERSON] почав приймати призначені йому ліки. Таким чином, твердження і всі претензії позивачки, викладені нею в позовній заяві є надуманими. Той факт, що [PERSON] перебував у нормальному психоемоційному стані, не мав розладів психіки, підтверджується: виписним епікрізом 9671, випискою із історії хвороби № 31022, випискою із історії хвороби № 34913, медичною карткою амбулаторного хворого П040477, медичною карткою амбулаторного хворого із 16 грудня 2010 року, фоторгафіями, інформацією із відкритих джерел мережі Інтернет про творчі виставки [PERSON] , де розміщено фотографії [PERSON] , в тому числі й спільні із позивачкою, інформацією із відкритих джерел мережі Інтернет - відеосюжет КП в Україні, яке також підтверджує, що [PERSON] працював лівою рукою; та може бути також підтверджено медичною амбулаторною карткою [PERSON] в КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» ДМР. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і - з підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених дім Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті ібетавини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Законодавством передбачено, що підстави недійсності правочину встановлені нормами ЦК України та іншими законодавчими актами і мають імперативний характер. Стаття 203 ЦК України передбачає загальні норми, недотримання яких є підставою для визнання нікчемності правочину, і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави (норми) для цього. Проте, ст. 1257 ЦК України містить норми щодо недійсності заповіту, які є спеціальними нормами, тобто унеможливлюють застосування загальних норм, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Отже чинність заповіту пов`язується законом із дотриманням вимог щодо його норми і посвідчення (ст. 1257 ЦК). При цьому невідповідність заповіту вимогам закону означає його нікчемність. Пункт 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» встановлює, що заповіт складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно по частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути в голос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. При посвідченні заповіту від 01 серпня 2019 року були дотримані вимоги щодо його форми, визначені ст. 1247 ЦК України, - заповіт складено у письмовій формі за допомогою загальноприйнятих технічних засобів із зазначенням місця і часу його складання та підписано заповідачем, складено текст зі слів заповідача, який прочитав текст заповіту уголос до його підписання, особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено, роз`яснено заповідачу зміст ст. 1234, 1240, 1241,1254, 1307 ЦК України та посвідчено особистий підпис на заповіті. Заповіт [PERSON] відповідає його внутрішній волі, підписаний власноручно, а підстави, які вказані позивачкою щодо нікчемності заповіту, не свідчать про нікчемність заповіту та не впливають на дійсність волевиявлення заповідача щодо розпорядження належним йому на праві власності майном. Наведене в позовній заяві не спростовує презумпцію правомірності правочину, [PERSON] не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку. Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати складений 01 серпня 2019 року заповіт нікчемним, на підтвердження заявлених вимог, позивачка не надала належних та допустимих доказів того, що заповіт підписаний не [PERSON] та порушено вимоги чинного законодавства при його складанні чи посвідченні, а тому і відсутні підстави застосовувати наслідки нікчемності правочину. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За ст. 81 ЦПК (ч. 1) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 2, 9, ч. 1 ст. 8 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має главо мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. В цій справі зазначенні сподівання відповідачем не порушені. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідача відносно заповіту, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. \~ \~ \~ \~Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Не знайшло у судовому засіданні свого підтвердження твердження позивача про будь-який вплив відповідача на [PERSON] як до так і під час складання спірного заповіту. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про позбавлення права спадкування за заповітом внаслідок нікчемності заповіту відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення права спадкування за заповітом внаслідок нікчемності заповіту в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed