Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] просить визначити місце проживання його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом з ним за адресою: [ADDRESS] , до досягнення дитиною чотирнадцятирічного віку. Позов мотивує тим, що з відповідачкою розірвано шлюб, з червня 2022 р. він проживає з дочкою в с. Нова Вижва, опікується дочкою, займається її вихованням, створив усі умови для проживання дитини, має дохід та місце роботи, а також між ними з відповідачкою не досягнуто згоди щодо місця проживання дочки. Відповідач безробітна та не має можливості самостійно забезпечити належні умови проживання та виховання дочки. Відтак вважає, що проживання дочки з ним відповідатиме інтересам дитини. Ухвалою судді від 11.07.2022 р. позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення вказаних у ній недоліків. 20.07.2022 р. позивачем виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою судді від 25.07.2022 р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 14.09.2022 р. підготовче провадження закрито і справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позов підтримав, пояснив, що до червня 2022 року діти проживали з дружиною, дочка виявила бажання проживати з ним, а син бажає проживати з матір`ю. Останнім часом дочка проживає з ним, дружина щодо цього не заперечує, однак, він звернувся до суду з метою, щоб таке рішення було оформлено офіційно, оскільки дружина часто змінює свою думку з цього приводу, крім того в Україні війна. У судовому засіданні відповідач не заперечила проти визначення місця проживання дочки з позивачем. Повідомила, що часто їздить за кордон, син залишається з її матір`ю, а дочка проживає з батьком, однак коли дочка захоче, то може в будь-яких час прийти до неї. З цього приводу з відповідачем є порозуміння. У судовому засіданні представник третьої особи підтримала наданий органом опіки висновок щодо розв`язання спору, проти задоволити позов. Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, думку дитини, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 02.09.2007 р., який рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 05.08.2014 р. розірвано (а.с. 20-21). Сторони є батьками дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 18-19), проживають окремо. Позивач [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] , однак фактично не проживає за вказаною адресою, проживає в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] , а проживає в [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 11.03.2015 р., витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 34727556 від 11.03.2015 р. позивачу належить на праві власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23-24). Відповідно до копії трудового договору між працівником та фізичною особою підприємцем від 01.06.2022 р., наказу про прийняття на роботу від 31.05.2022 р. № 04, довідки про підтвердження місця роботи від 02.07.2022 р. № 01 позивач [PERSON] працює водієм-механіком у фізичної-особи підприємця [PERSON] на основі безстрокового трудового договору (а.с. 25-28). Відповідно до копії характеристики з місця роботи від 02.07.2022 р. (а.с. 30) [PERSON] за місцем роботи характеризується позитивно. Відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини затвердженого рішенням виконкому селищної ради від 07.09.2022 р. № 87 (а.с.70-71) орган опіки та піклування виконавчого комітету селищної ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Оцінюючи вищеперераховані докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд згідно з положеннями ст.ст. 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає прийняті судом до уваги докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до положень, викладених у ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.ч. 1, 2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Вказані правовідносини регулюються положеннями Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства». Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ч.1 ст.15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Предметом позовних вимог є визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , до досягнення дитиною чотирнадцятирічного річного віку. Встановлено, що позивач і відповідач між собою досягли згоди і не заперечують щодо проживання дочки з батьком, а підставою даного позову вказуєють те, що відповідачка часто змінює думку щодо даного питання та бажання сторін на майбутнє оформити місце проживання дитини з батьком офіційно - за допомогою рішення суду. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Згідно з положеннями ч.1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положень ч. 1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей Законом встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У зв`язку із зазначеним, при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. На виконання вимог ст.171 СК у судовому засіданні суд вислухав думку дитини- малолітньої [PERSON] щодо особистої прихильності до кожного з батьків, яка у ході бесіди розповіла, що навчається в школі, їй подобається жити з батьком, з яким готує уроки та готує їжу. З мамою теж добрі відносини. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.4 та 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з ч.6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечать інтересам дитини. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Старовижівської селищної ради прийшов до висновку, що доцільно визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Суд вважає, що висновок органу опіки та піклування є належним чином вмотивований, не суперечить дійсним обставинам справи та не суперечить інтересам дитини, тому може бути врахований судом при ухваленні рішення. Однак слід зазначити наступне. Відповідно до абз.2 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Виходячи з вимог ст.161 СК України зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому, той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. За встановлених обставин, відсутні підстави вважати, що на час звернення [PERSON] до суду з даним позовом між батьками дитини виник спір саме щодо місця проживання дитини, оскільки як встановлено із пояснень сторін, відсутній спір щодо визначення місця проживання їх спільної малолітньої доньки, відповідачка погоджується щоб дитина проживала із батьком, де вона і проживає, а позивач також не заперечує проти того, щоб дитина проживала із ним. Таким чином, судом встановлено, що права позивача [PERSON] в частині визначення місця проживання його малолітньої доньки ніким не порушуються та не оспорюються, оскільки фактично відсутній спір між батьками щодо місця проживання їх малолітньої доньки, тому вимога про визначення місця проживання дитини заявлена позивачем передчасно, відтак судом не встановлено факту порушення відповідачем прав чи охоронюваних законом інтересів позивача або дитини, які би підлягали захисту. А отже, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК суд не приймає визнання позову відповідачкою, оскільки за таких обставин (за відсутності спору між сторонами), таке визнання суперечить закону. Таким чином, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б дозволили дійти до висновку, що між сторонами існує спір з приводу визначення місця проживання дитини з батьком, а відповідач не здатна самостійно забезпечити дитині належних умов для виховання та розвитку. Щодо посилання на те, що відповідачка часто змінює свою думку щодо місця проживання дитини, та бажання сторін зафіксувати місце проживання дитини рішенням суду офіційно, то суд виходить з дійсних обставин справи на момент її розгляду, а порушень права позивача в даних час не встановлено та ним не доведено. не є підставами для задоволення позові і посилання сторін на те, що в державі війна. З огляду на те, що судом встановлено відсутність порушених прав позивача, суд, незважаючи на наявність висновку органу опіки і піклування щодо даного спору, прийшов до висновку, що за таких обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України позивач не довів ті обставини, на які посилається, як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору немає. Відповідно до ст.ст. 7, 19, 29, 141, 157, 160, 161 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 2, 3, 4, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed