Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Болехівська центральна міська лікарня» Болехівської міської ради (далі - КНП «Болехівська центральна міська лікарня») про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обгрунтування позовної заяви зазначається наступне. [PERSON] 20 листопада 2006 року наказом № 216-к прийнято на роботу по сумісництву в Болехівську центральну міську лікарню лікарем-офтальмологом на 0,5 ставки. У 2010 році вона припинила сумісництво за своєю заявою. З 2017 року відновила роботу по сумісництву в Болехівській центральній міській лікарні на 0,5 ставки посади лікаря-офтальмолога. В процесі праці на вказаній посаді нею було отримано усі необхідні сертифікати та здобуто вищу категорію лікаря. Наказом № 172-к від 02 серпня 2022 року її звільнено з займаної посади відповідно до п. 3 ч. 1\~ст. 43-1 КЗпП України\~у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. Однак попередньо, 03 червня 2022 року позивачку було попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України з 01 серпня 2022 року у зв`язку із внесенням змін до структури та штатного розпису підприємства. Вказує, що в штатному розписі КНП «Болехівська центральна міська лікарня», затвердженому наказом № 116-к від 01 червня 2022 року посада лікаря-офтальмолога відсутня, а відтак приймати іншого працівника як основного не було підстав. Вважає своє звільнення незаконним, зумовленим особистими неприязними відносинами директора лікарні [PERSON] , так як будь-якого техніко-економічного обгрунтування необхідності виведення із штату підприємства посади лікаря-офтальмолога не було, зміна структури спрямована виключно на ущемлення її особистих прав. Тому просить поновити її на посаді лікаря-офтальмолога КНП «Болехівська центральна міська лікарня», скасувавши наказ №172-к від 02 серпня 2022 року «Про звільнення», стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та понесені судові витрати. \~15 вересня 2022 року відповідачем подано відзив на позовну заяву (а.с. 29-41),\~\~в якому зазначено, що з жовтня 2017 року [PERSON] працювала за сумісництвом на 0,5 ставки посади лікаря-офтальмолога консультативно-діагностичного відділення КНП «Болехівська центральна міська лікарня». Основним місцем роботи позивачки є КНП «Долинська багатопрофільна лікарня», де вона працює повний робочий день з 08:00 год., а тому по сумісництву могла працювати лише з 15:15 год. до 18:33 год. У зв`язку з проведенням оптимізації роботи лікарні, за проведеним аналізом роботи лікаря-офтальмолога, комісією лікарні було встановлено недоцільність посади лікаря-офтальмолога та наказом № 116-к від 01 червня 2022 внесено зміни до штатного розпису і скорочено дану посаду. Позивачку повідомлено про наступне звільнення із займаної посади у серпні 2022 року. Однак, в період скорочення в лікарні активізувалося та збільшилося проведення медичних профоглядів, а тому для належної організації надання медичних послуг необхідно було організувати роботу у зручний для пацієнтів час, зокрема в першій половині дня. Адміністрація лікарні зверталася до позивачки з пропозицією змінити її графік робочого часу та працювати з 08:00 до 11:18 год., проте остання не погоджувалась, посилаючись на те, що зранку вона працює за основним місцем роботи. Тому, з метою організації прийому лікаря-офтальмолога у зручний для пацієнтів час та організації ефективного надання лікарських послуг 01 серпня 2022 затверджено нову структуру і штатний розпис КНП «Болехівська центральна міська лікарня», відповідно до якого введено посаду лікаря-офтальмолога, прийнято працівника на повний робочий день за основним місцем роботи, а позивачку 02 серпня 2022 року звільнено у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, відповідно до п.3 ч. 1\~ст. 43-1 КЗпП України. Робота за сумісництвом регламентується постановою КМУ від 03.04.1993 № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28.06.1993 № 43. Пунктом 8 вказаного Положення прямо передбачено таку підставу звільнення сумісника як прийняття на роботу працівника, який не є сумісником. З огляду на викладене вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. 26 вересня 2022 року від представника позивачки адвоката Тиніва І.Д. надійшла відповідь на відзив, в якій вказується, що викладені у відзиві відповідачем доводи щодо законності проведеного звільнення [PERSON] не підтверджуються наявними доказами, а позиція роботодавця є протиправною (а.с.56). 30 вересня 2022 року від відповідача надійшло заперечення на відзив, в якому останній не погоджується із доводами позивачки та вважає їх необгрунтованими (а.с.87). В судовому засіданні представник позивачки адвокат Тинів І.Д. підтримав позовні вимоги, надав суду пояснення аналогічні викладеним у мотивах позову і відповіді на відзив, додав, що новоприйнятий лікар-офтальмолог [PERSON] не працює на повну ставку та має неповний робочий час, що вбачається з графіку роботи, який міститься на вході до її робочого кабінету, а тому не може вважатися основним працівником. Просив позов задоволити. Представник відповідача позову не визнала, вважає, що звільнення позивачки проведено відповідно до вимог законодавства, оскільки на його місце було прийнято основного працівника. Одночасно вказує, що при виготовленні тексту наказу № 172-к від 02 серпня 2022 року про звільнення [PERSON] допущено описку, а саме замість «відповідно до пункту 9 статті 36 КЗпП України» помилково зазначено «відповідно до пункту 3 частини першої статті 43-1 КЗпП України», яка не змінює змісту тексту наказу та причини звільнення. Просила у задоволенні позовних вимог позивачки відмовити в повному обсязі. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка директор лікарні - [PERSON] , пояснив, що в зв`язку з проведенням оптимізації роботи КНП «Болехівська центральна міська лікарня», 01 червня 2022 року внесено зміни до штатного розпису лікарні та скорочено посаду лікаря-офтальмолога, про що повідомлено позивачку. Однак, в процесі скорочення, в період червня-липня змінилися обставини, збільшилася кількість медоглядів, а відтак з метою покращення медичного обслуговування населення 01 серпня 2022 року змінено структуру та штатну чисельність лікарні, введено посаду лікаря-офтальмолога та прийнято основного працівника на цю посаду, в зв`язку з чим позивачку, як сумісника було звільнено. Наголосив, що [PERSON] протягом років праці неодноразово пропонувалося зайняти в Болехівській лікарні посаду основного працівника, а також змінити графік роботи, однак вона постійно відмовлялась. Також зауважив, що із прийняттям основного працівника на посаді лікаря-офтальмолога та організацією прийому пацієнтів в першій половині дня, в час коли працюють всі інші спеціалісти лікарні, значно зросла кількість наданих медичних послуг. Суд, заслухавши доводи сторін, оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до наказу № 214-к «Про прийняття на роботу по сумісництву» від 10 жовтня 2017 року [PERSON] прийнято на 0,5 посади лікаря-офтальмолога поліклінічного відділення Болехівської ЦМЛ по сумісництву (а.с.6). 03 червня 2022 року позивачку попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади лікаря-офтальмолога згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України з 01 серпня 2022 року у зв`язку із внесенням змін до структури та штатного розпису підприємства на підставі наказу директора КНП «Болехівська ЦМЛ» від 01 червня 2022 року № 116-к (а.с.7). Наказом № 172-к від 02 серпня 2022 року [PERSON] звільнено з займаної посади відповідно до п. 3 ч. 1\~ст. 43-1 КЗпП України\~у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником (а.с.8). 14 вересня 2022 року медичним закладом винесено наказ № 214-к, відповідно до якого внесено зміни до наказу № 172-к від 02 серпня 2022 року про звільнення [PERSON] , а саме замінено «відповідно до пункту 3 частини першої статті 43-1 КЗпП України» на «відповідно до пункту 9 статті 36 КЗпП України» (а.с.41). Статтею 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у\~статті 5-1 Кодексу законів про працю України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Частиною першою\~статті 21 КЗпП України\~встановлено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з пунктом 3 частини першої статті\~43-1\~КЗпП\~України (чинному до 01 липня 2022 року)\~розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв`язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством. Даний пункт 3 частини першої статті 43-1 КЗпП України виключено 01 липня 2022 року на підставі Закону України \~№ 2352-IX « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Відповідно до пункту 9 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~підставами припинення трудового договору є також підстави, передбачені іншими законами. Звільнення сумісників у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, провадиться відповідно до\~статті 7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у статтях\~37\~і\~41\~цього\~Кодексу, підстави для припинення трудового договору. Робота за сумісництвом регламентується\~постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року №245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій»\~та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року №43, яким визначені додаткові підстави для звільнення з роботи за сумісництвом. Вказані нормативно-правові акти регулюють питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів, отже, їх дія поширюється на комунальні заклади, утворені органом місцевого самоврядування, та комунальні установи, організації, що фінансуються з бюджету. Згідно з пунктом 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року №43, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв`язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги. Наведена норма права прямо передбачає таку підставу звільнення сумісника, як прийняття на роботу працівника, який не є сумісником. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №607/13528/18 та від 10 квітня 2019 року у справі №592/11917/17, від 20 листопада 2019 року у справі №640/18453/16-ц. Cудом встановлено, що позивачка [PERSON] з 11 жовтня 2017 року працювала у КНП «Болехівська центральна міська лікарня» на посаді лікаря-офтальмолога за сумісництвом на 0,5 ставки та була звільнена 02 серпня 2022 року в зв`язку з прийняттям на цю посаду іншого працівника ( [PERSON] ), яка не є сумісником. Доводи позивачки, що [PERSON] має іншу основну роботу та зайняла її посаду також на умовах сумісництва є хибним, оскільки як вбачається з наказу №167к від 01 серпня 2022 року (а.с.34) та листа № 372 від 07 листопада 2022 року (а.с.142) [PERSON] працює на 1,0 ставку лікарем-офтальмологом. Суд критично оцінює посилання представника позивача про те, що [PERSON] після повідомлення 03 червня 2022 року про зміну штатної та фактичної чисельності не повідомлено по наявність вакантних посад у КНП «Болехівська центральна міська лікарня». Оскільки, хоча позивачку 03 червня 2022 року і було попереджено про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва, однак роботодавцем 01 серпня 2022 року її не було звільнено за п.1 ст. 40 КЗпП України (зміною структури), а внесено зміни в штатну чисельність Болехівської ЦМЛ та введено посаду лікаря-офтальмолога на якій працювала позивачка. 02 серпня 2022 року наказом № 172-к від 02 серпня 2022 року [PERSON] було звільнено з займаної посади відповідно до пункту 3 частини 1\~статті 43-1 КЗпП України\~у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не являється сумісником (а.с.8). Наказом № 214-к від 14 вересня 2022 року внесено зміни до наказу №172-к від 02 серпня 2022 року «Про звільнення», а саме «відповідно до пункту 3 частини першої статті 43-1КЗпП України» замінено на «відповідно до пункту 9 статті 36 КЗпП України» (а.с.41). Посилання позивачки на те, що її звільнено незаконно, оскільки відповідач під час розгляду справи вніс зміни в наказ про звільнення від 02 серпня 2022 року є хибними, оскільки відповідачем не було змінено підставу звільнення «у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не являється сумісником», а тільки норму закону, яка втратила чинність за місяць до винесення оскаржуваного наказу. Відповідно до частини третьої\~статті 235 КЗпП України\~у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Аналіз змісту частини третьої\~статті 235 КЗпП України\~дає підстави для висновку, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Такий правовий висновок сформульовано у постановах Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 61-1398св18, від 12 квітня 2018 року у справі № 545/2544/13-ц (провадження № 61-678св17) та від 07 листопада 2018 року у справі № 234/17149/16-ц (провадження № 61-20384св18). Суд дійшов висновку про те, відповідачем в наказі про звільнення не повно зазначені норми законодавства на підставі яких припинено трудовий договір з позивачкою, а саме, що позивачку звільнено відповідно до\~пункту 9 частини першої\~статті 36 КЗпП України, а не на підставі\~на підставі пункту 9 частини першої\~статті 36 КЗпП України, статті 7\~КЗпП України та пункту 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, однак, ця помилка не має наслідком поновлення позивачки на роботі. Відповідно до\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Враховуючи наведене, зміна формулювання причин звільнення не є предметом заявленого позову, тому суд позбавлений можливості виправити допущену роботодавцем помилку. Таким чином, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для поновлення на позивачки роботі, а позовні вимоги про поновлення на посаді, є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, отже задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного, ст.ст.\~7, 36,\~235КЗпП України,

Outcome: dismissed