Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

02 вересня 2022 року\~ позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років. В заяві посилалася на те, що 16 січня 2021 року між сторонами укладено шлюб, від якого [INFO] народився син, [PERSON] . Відносини між сторонами зіпсувались, останніх пів року подружжя не підтримують відносини, не мають спільних інтересів. Позивачка проживає разом з сином, який знаходиться на її утриманні. Просила шлюб розірвати, стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача аліменти на своє утримання у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для працездатної особи щомісячно, починаючи з моменту подачі позову до суду і до досягнення дитиною, [PERSON] [INFO] трьох років. 03 жовтня 2022 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини та її утримання підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав та не заперечив щодо його задоволення. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16 січня 2021 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб № [NUMBER] серії № [NUMBER] , виданим Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №11. Від шлюбу подружжя мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Як вбачається з копії витягу з реєстру Обухівської територіальної громади №2022/000200904 від 29.07.2022 року малолітній [PERSON] , [INFO] проживає за адресою матері - [PERSON] , [ADDRESS] . Із позову та заяв сторін, поданих на адресу суду, встановлено, що подальше спільне проживання позивача та відповідача є неможливим. Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею п`ятою Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно із частиною першою\~статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Аналіз наведених положень свідчить про те, що як при укладенні шлюбу так і при його розірванні передбачається реалізація волі жінки та чоловіка без будь-якої дискримінації та примушування та/або утримання у шлюбних відносинах. Згідно з частиною третьою\~статті 105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на зміст наведених норм матеріального права та враховуючи зібрані у справі докази суд доходить висновку, що відносини, які склалися між подружжям вказують на те, що їх подальше спільне проживання є неможливе, а тому надання строку на примирення суд вважає недоцільним. Згідно ст.180\~ СК України батьки зобов`язані утримувати дитину, до досягнення нею повноліття, а відповідно до п.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина у частці від доходу її матері, батька. Статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. В судовому засіданні встановлено, що у сторін від сумісного проживання народилася дитина, яка проживає з матір"ю та знаходиться на її утриманні. Так як\~батько\~дитини,\~відповідач\~по\~даній справі,\~в\~добровільному\~порядку не надає матеріальної допомоги на\~утримання\~дитини,\~а\~\~вона\~\~цього потребує,\~тому\~суд враховуючи позицію\~сторін по\~справі,\~а\~також\~розмір прожиткового\~мінімуму\~на\~дитину відповідного віку,\~матеріальне\~становище\~сторін, вважає за необхідне\~стягнути\~з\~відповідача аліменти\~на утримання дітей в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення повноліття дитиною. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років, суд приходить до висновку про задоволення вимоги з огляду на наступне. Відповідно до частини 1, 2 та частини 3\~статті 75 Сімейного кодексу України\~дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до частини 2, 4\~статті 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. До того ж при встановленні того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Саме такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у цивільній справі № 212/1055/18-ц (касаційне провадження № 61-2386сво19). Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Дитина фактично проживає з матір`ю, яка ніде не працює та здійснює догляд за дитиною, а тому потребує фінансової допомоги, яку відповідач взмозі надати. Визначаючи розмір аліментів у частці від доходу відповідача, яка має стягуватись на утримання позивача, суд враховує працездатний вік платника аліментів, відсутність даних про його незадовільний стан здоров`я та приходить до висновку, що заявлений до стягнення з відповідача на утримання позивача розмір аліментів підлягає задоволенню. На переконання суду, призначення аліментів на утримання позивача у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення сином трьох років, буде відповідати інтересам сторін, обставинам справи і вимогам Закону. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд вважає доцільним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу на один місяць. На підставі ст.141\~ЦПК\~України з відповідача також слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 1984,80 грн. за розгляд справи про стягнення аліментів, за кожну з позовних вимог.

Outcome: approved