Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

[PERSON] 27 вересня 2022 року через систему «Електронний суд» звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про витребування безпідставно набутих грошових коштів. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2022 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2022 року [PERSON] у задоволенні заяви про виклик і допит свідків було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2022 року [PERSON] у задоволенні клопотання про розгляд справи з викликом сторін було відмовлено. Позивач у своєму позові посилався на те, що 03 березня 2022 року він здійснив помилкове перерахування грошових коштів на рахунок [PERSON] у розмірі 34 000 грн. У подальшому, внаслідок збереження неправильних реквізитів платежу в додатку «Приват24», 04 березня 2022 року він здійснив помилкове перерахування коштів на рахунок відповідача у розмірі 46 000 грн. Про те, що платежі було здійснено помилково, [PERSON] дізнався лише у липні 2022 року, після отримання виписки по рахункам. Помилковість своїх дій позивач пояснює психологічним станом на початку збройної агресії. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 80 000 грн., а також судові витрати у розмірі 6 000 грн. за професійну правничу допомогу та судовий збір у розмірі 994 грн. 20 коп. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що він є фізичною особою-підприємцем, свою підприємницьку діяльність здійснює у магазині « [INFO] », який розташований за адресою: [ADDRESS] . Магазин спеціалізується на торгівлі пневматичною зброєю, мисливським спорядженням і товарами активного відпочинку. Позивач, назвавшись волонтером, неодноразово відвідував магазин, а саме: 02 березня 2022 року, 03 березня 2022 року, 04 березня 2022 року, 05 березня 2022 року, попереджаючи про свій візит за номером телефону, зазначеному на офіційному сайті магазину в мережі інтернет, купував різноманітні товари. Розрахунок при цьому відбувався як готівкою, так і безготівковим переказом на рахунок відповідача. [PERSON] завжди самостійно приходив до магазину, купував товар, який був по факту в наявності, та забирав його теж самостійно. Так 03 березня 2022 року за попереднім повідомленням позивач прийшов до магазину «[INFO]» та придбав товар на загальну суму 34 000 грн. відповідно до товарної накладної № 4564552, здійснивши оплату шляхом безготівкового переказу на рахунок відповідача, та самостійно забрав товар. 04 березня 2022 року за попереднім телефонним дзвінком [PERSON] прийшов до магазину, де придбав приціл нічного бачення на суму 46 000 грн., оплату здійснив на платіжну карту АТ «ПриватБанк» та забрав товар. Також 02 березня 2022 року позивачем були придбані товари на загальну суму 20 450 грн., 05 березня 2022 року - на загальну суму 13 350 грн., про що свідчать товарні накладні від 02 березня 2022 року та 05 березня 2022 року. Помилкове перерахування коштів [PERSON] на карту [PERSON] неможливе, оскільки позивач, здійснивши переказ грошових коштів, отримав товари в якості зустрічного виконання. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до товарної накладної № 4564535 від 02 березня 2022 року [PERSON] придбав у ФОП [PERSON] приціли коліматорні у кількості 9 одиниць на загальну суму 20 450 грн. 03 березня 2022 року [PERSON] було придбано у ФОП [PERSON] приціли коліматорні у загальній кількості 17 одиниць на загальну суму 27 500 грн. та бічне кріплення на суму 6 500 грн., загалом сума покупки становила 34 000 грн., про що свідчить товарна накладна № 4564552 від 03 березня 2022 року. 03 березня 2022 року позивачем шляхом безготівкового переказу на картковий рахунок продавця [PERSON] було перераховано 34 000 грн. (а.с. 6). Згідно з товарною накладною № 4564567 від 04 березня 2022 року позивачем було придбано у ФОП [PERSON] цифровий приціл нічного бачення вартістю 46 000 грн. 04 березня 2022 року [PERSON] було сплачено 46 000 грн. шляхом перерахування зазначеної суми на картковий рахунок відповідача в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 7). 05 березня 2022 року відповідачем було продано [PERSON] оптичний приціл та кільця на загальну суму 13 350 грн., що підтверджується товарною накладною № 4564580 від 05 березня 2022 року. Статтею 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). За змістом частини першої ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Такими фактами, зокрема, є договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти ( ч. 2 ст. 11 ЦК України). Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, продавець - ФОП [PERSON] виконав своє зобов`язання та передав визначений умовами договору товар покупцеві - [PERSON] , який прийняв товар та здійснив його оплату шляхом безготівкового перерахування коштів на картковий рахунок продавця. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав застосування положень ст. 1212 ЦК України, а до правовідносин, що виникли між сторонами слід застосовувати положення глави 54 ЦК України про договір купівлі-продажу. Відповідно до положень ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з приписами ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Абзацом 1 частини 1 статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Частинами 1 та 2 ст. 692 ЦК України встановлено обов`язок покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, суд приходить до висновку, що у даному випадку права позивача не були порушені відповідачем, оскільки між сторонами виникли договірні правовідносини, відповідачем на виконання свого зобов`язання було передано покупцеві визначений товар, що підтверджується товарними накладеним, а позивачем товар було отримано і на виконання свого зобов`язання, сплачено у безготівковій формі на рахунок продавця, тобто, фактично на теперішній час права позивача не є порушеними, тому підстав стверджувати, що грошові кошти, перераховані [PERSON] на рахунок відповідача у загальному розмірі 80 000 грн., були отримані [PERSON] без належної правової підстави відсутні, а за таких обставин, у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судовий збір. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені [PERSON] судові витрати слід віднести за його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed