Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Комунарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини.В обґрунтування свого позову позивачка зіслалася на те, що з 06.02.2010 року до 03 жовтня 2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 03 жовтня 2016 року шлюб між нею та [PERSON] - розірвано. З липня 2010 року позивачка хоча і перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , однак фактично проживала з [PERSON] , з яким і до реєстрації шлюбу з [PERSON] проживала деякий час, і з яким вони згодом 23 жовтня 2020 року зареєстрували шлюб. З [PERSON] сумісне проживання було припинене з липня 2010 року. Від спільного проживання з відповідачем [PERSON] у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з тим, що на момент народження [PERSON] - [INFO] - позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , він був вказаний як батько у свідоцтві про народження, відповідно до положень ч.1 ст.122 СК України. Відповідач [PERSON] визнає себе батьком неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з чим, позивачка просить визнати [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] - [INFO] ; Комунарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) внести відповідні зміни до актового запису №867 в Книзі реєстрації народжень про народження [PERSON] - [INFO] , уродженки м. Запоріжжя, Запорізької області, зробленого 26 серпня 2010 року: виключити з графи «батько» - запис про [PERSON] , з графи «прізвище» - [PERSON] , з графи «по батькові» - [PERSON] ; включити в графу «батько» - запис про [PERSON] , в графу «прізвище» - [PERSON] , в графу «по батькові» - [PERSON] . Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] , в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позов підтримує, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. У поданому відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав посилаючись на те, що він не має жодного сумніву з приводу його батьківства, обставини викладені у позовній заяві не відповідають дійсності. Позивачка намагалася вмовити його та дитину відмовитися від батьківства, щоб безперешкодно вивозити дитину за кордон. Між тим, він є батьком і це було відомо позивачкі з часу народження доньки. У випадку її сумнівів, згоден пройти відповідну експертизу. Просив відмовити у задоволенні позову, застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Відповідач [PERSON] надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Третя особа Комунарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] народила доньку [PERSON] . 26 серпня 2010 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №867 про народження дитини (а.с.2) Відомості про батька дитини у вказаному актовому записі внесено Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції у порядку частини першої статті 122 СК України, оскільки [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Згідно рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 03 жовтня 2016 року шлюб, зареєстрований 06.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили 14.10.2016 року(а.с. 3). Згідно копії свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого 23 жовтня 2020 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Васильківському, Межівському, Покровському районах Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 23 жовтня 2020 року, актовий запис №134 (а.с. 4). Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Відповідно до ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, відповідно до частини першої статті 122 СК України, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Відповідно ст.128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Згідно ч. 3 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачено, що відповідно до статей 213, 215 ЦПК України, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Згідно з частиною 1 статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. При цьому, у відповідності до частин 1 та 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересівдитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захисті піклування, які необхідні дляїї благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів Отже з наведеного слід дійти висновку, що при вирішенні спорів щодо визнання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі. За загальним правила, визначеним у статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. В силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Суд наголошує, що судове доказування це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення за їх допомогою обставин цивільної справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частини 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктами 2.13, 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 встановлено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Матеріальною підставою для оспорювання презумпції батьківства є невідповідність встановленого батьківства факту біологічного походження. Оскільки визнання батьківства є волевиявленням особи, то воно може бути оспорено при наявності вад волі цієї особи, наприклад, коли визнання батьківства було здійснене під впливом обману, помилки чи загроз тощо. Підставою для задоволення позову є доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною. Ці дані можуть бути встановлені на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Важливе значення в процесі доказування має висновок експерта. Тобто, при вирішенні спору мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. ДНК-тест (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини (точність позитивного результату ДНК-аналізу (тобто підтвердження батьківства) складає 99,999999 %). Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ (на це звернув увагу Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Калачова проти Російської Федерації" від 07 травня 2009 року № 3451/05). Отже, підставою для категоричного висновку про відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною може бути висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи. Проте, позивачка клопотання про призначення у справі судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи не подала. Належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б спростували презумпцію батьківства відповідача [PERSON] щодо неповнолітньої [PERSON] , позивачкою суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд приходь до висновку про недоведеність позиції сторони позивача належними та допустимими доказами, та відсутності підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини. Крім того, клопотання відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, і судом не може бути застосовано до спірних правовідносин наслідки пропуску позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки позов є не доведеним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (вказаний висновок узгоджується Постановою Пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді судового збору віднести за рахунок позивачки.

Outcome: dismissed