Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

Позивач АТ «Таскомбанк» звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 травня 2016 року між позивачем та [PERSON] було укладено заяву-договір №208/2529507-СК на відкриття поточного рахунку з використанням електронних платіжних засобів та оформлення платіжної картки (з можливістю встановлення кредитного ліміту). Відповідно до вказаної заяви-договору та умов надання та обслуговування кредитної лінії позивач надав відповідачу грошові кошти на наступних умовах: встановлена сума кредитного ліміту 36\~998,92 грн.; тип кредиту кредитна лінія; строк кредитування 365 днів з автоматичною пролонгацією на такий самий строк; процентна ставка за користування кредитом 55% річних; плата за обслуговування кредитного залишку (комісія) 1% від суми основної заборгованості, яка існує за договором станом на день нарахування; штраф 100,00 грн. за кожен факт (згідно з тарифами банку); цільове призначення на споживчі потреби. Зазначає, що підписавши зазначену заяву-договір відповідач підтвердив достовірність відомостей, відображених у заяві-договорі, підтвердив факт ознайомленості, обізнаності та розуміння публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб зі всіма додатками до нього, надав свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку згідно внутрішніх документів банку та надав свою пряму та безумовну згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту. Заява-договір оформлена у двох примірниках є документом, що підтверджує відкриття поточного рахунку № [NUMBER] у гривні відповідно до пакету послуг «Кредитка 2625», операції за яким можуть здійснюватися із використанням електронних платіжних засобів, оформлення банківської платіжної картки (п. 2 р. 2 заяви-договору), відповідачем було підписано заяву про відкриття поточного рахунку, операції з яким можуть здійснюватися із використанням електронних платіжних засобів та заяву про випуск електронного платіжного засобу, відповідно до яких відповідач відкрив поточний рахунок № [NUMBER] у гривні та отримав електронний платіжний засіб. Відповідно до заяви на безготівкове перерахування коштів [PERSON] просив перерахувати кредитні кошти на підставі його заяви-договору №208/2529507-СК від 23 травня 2016 року з вищевказаного рахунку на вказані у його заяві реквізити в рамках програми «Рефінансування». Вказує, що кредитні кошти відповідачу було надано у зазначений у кредитному договорі спосіб, що підтверджується відповідною випискою, отже позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, в подальшому відповідач перестав виконувати умови кредитного договору в повній мірі і перестав сплачувати заборгованість по кредиту та процентах, і як наслідок, станом на 09 червня 2021 року заборгованість за кредитним договором становить 77\~353,26 грн., що складається з: 36\~998,92 грн. - заборгованість за тілом кредиту (в т.ч. прострочена), 32\~214,56 заборгованість по відсоткам (в т.ч. прострочена), 8\~139,78 грн. - заборгованість по комісії (в т.ч. прострочена), і підтверджується відповідним розрахунком заборгованості по кредитному договору та виписками. Оскільки відповідачем умови кредитного договору не виконані, кредитні кошти у встановлені договором строки не повернуті, позивач був змушений звернутись до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просив стягнути з відповідача на користь АТ «Таскомбанк» кредитну заборгованість за заявою-договором №208/2529507-СК від 23 травня 2016 року станом на 09 червня 2021 року у розмірі 77 353,26 грн., яка складається з: 36 998,92 грн. - заборгованості за тілом кредиту (в т.ч. простроченої), 32 214,56 грн. - заборгованості по відсоткам (в т.ч. простроченої), 8 139,78 грн. - заборгованості по комісії (в т.ч. простроченої), а також судові витрати. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 02 листопада 2021 року Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відмовлено у прийнятті зустрічного позову до АТ «Таскомбанк» про визнання кредитного договору недійсним. Представником відповідача адвокатом Шкляруком Д.С. 12 січня 2022 року було подано до суду пояснення у зв`язку з незгодою з вимогами АТ «Таскомбанк», в яких просив відмовити у повному обсязі у задоволенні позову з тих підстав, що у заяві позичальника від 23 травня 2016 року процентна ставка не зазначена, так само і не зазначена сума кредиту, що отримується за цим договором позичальником, у заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, відсутні умови щодо плати за обслуговування кредитного залишку, розрахунково-касового обслуговування, страхування. Зазначає, що позивач також посилається на умови публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» (публічного договору), які розміщені на офіційному веб-порталі банку, при цьому відсутні підтвердження, що саме цей варіант (редакцію) публічного договору розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними підписавши заяву-договір. Крім того, зазначає що договір не містить жодної інформації про розмір отримуваного позичальником кредиту. Вважає, що за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику умови, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, штрафів та комісій, наданий банком публічний договір не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Також з наданої АТ «Таскомбанк» виписки по банківському рахунку вбачається, що [PERSON] було отримано кредиту всього в сумі 29\~900,00 грн. та при цьому у період з 23 травня 2016 року по 19 квітня 2019 року сплачено на користь АТ «Таскомбанк» грошові кошти у загальній сумі 52\~269,80 грн., а всі нарахування утримувалися з коштів, які вносились [PERSON] в рахунок погашення заборгованості, самостійно розподілялися банком. Тому вважає, що оскільки у позивача були відсутні підстав для нарахування відповідачу процентів, комісії, страхових платежів, неустойки, підстав для задоволенню позову немає, оскільки отримані [PERSON] кошти були надміру повернуті банку в рахунок погашення тіла кредиту. Представник позивача надавав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача надав заяву в якій просив здійснювати судовий розгляд справи без його участі та заперечував проти задоволення позовних вимог. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи та пояснення представника відповідача, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК\~України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 23 травня 2016 року [PERSON] було підписано заяву-анкету на отримання кредитного ліміту та надано ПАТ «Таскомабанк» всі необхідні дані для оформлення кредиту (а. с. 12). Також судом встановлено, що 23 травня 2016 року між ПАТ «Таскомбанк» та [PERSON] було укладено заяву-договір №208/2529507-СК на відкриття поточного рахунку з використанням електронних платіжних засобів та оформлення платіжної картки (з встановленням кредитного ліміту) Кредитна карта «Класична» разом з додатком №1 до нього (а. с. 9-11). З додатку №1 до заяви-договору №208/2529507-СК вбачається, що в цьому додатку прописано умови надання та обслуговування кредитної лінії, а також наявні підписи позивача та представника ПАТ «Таскомбанк». Також зазначений додаток №1 містить графік платежів, розрахунок сукупної вартості кредитного ліміту та реальної процентної ставки за користування кредитним лімітом. Матеріалами справи підтверджено, що 23 травня 2016 року [PERSON] було підписано заяву про відкриття поточного рахунку, операції за яким можуть здійснюватись із використанням електронних платіжних засобів, та підписано заяву про безготівкове перерахування коштів з проханням перерахувати з його рахунку № [NUMBER] , відкритому на підставі заяви-договору №208/2529507-СК від 23 травня 2016 року, грошові кошти в сумі 29 900,00 грн. на реквізити АТ «Дельта Банк» (а. с. 13-14). Згідно із наданим позитвачем розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 09 червня 2021 року складає 77\~353,26 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 36\~998,92 грн.; заборгованості по відсоткам у розмірі 32\~214,56 грн.; заборгованості по комісії у розмірі 8\~139,78 грн. (а. с. 24-26). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, а саме: заборгованість за тілом кредиту, заборгованість по відсоткам та комісію. Статтями 626, 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною Частиною 2\~статті 648\~ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1054\~ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а обов`язком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Частиною 1 статті 527\~ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та міра відповідальності кредитора поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У відповідності до ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.\~16\~ЦК України одною з форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, судом встановлено, що в таблиці графіку, який міститься в додатку №1 до заяви-договору №208/2529507-СК від 23 травня 2016 року, наявні показники «платежі за надані сукупні послуги». Як вбачається з розрахунку заборгованості по кредитному договору №208/2529507-СК від 23 травня 2016 року укладеному з [PERSON] , відповідач перестав виконувати умови кредитного договору щодо погашення тіла кредиту та відсотків згідно узгодженого графіку, у зв`язку з чим у нього і виникла заборгованість за кредитним договором. Як наслідок, станом на 09 червня 2021 року заборгованість за кредитним договором становить 69\~213,48 грн. і складається з: заборгованості за тілом кредиту (в т.ч. простроченої) у розмірі 36 998,92 грн.; заборгованості по відсоткам (в т.ч. простроченим) у розмірі 32 214,56 грн., що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості по кредитному договору та наданими позивачем виписками по особовому рахунку. Враховуючи, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з нього на користь АТ «Таскомбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 69 213,48 грн. (36 998,92 грн. основного боргу (в т.ч. простроченого) та 32 214,56 грн. заборгованості за відсотками (в т.ч. простроченими)) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В свою чергу відповідач у заяві зазначив свою позицію щодо предмету позову, однак належних доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості не долучив, як і не надав доказів щодо належного виконання ним умов кредитного договору, отже, заборгованість за тілом кредиту (в т.ч. прострочена) підтверджується розрахунком заборгованості, свого розрахунку відповідач не надав. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Також позивач звертається до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за комісією у розмірі 8\~139,78 грн., та наданий розрахунок суми заборгованості комісії за кредитним договором, де в таблиці розрахунку в розділі «% комісій» зазначений постійний розмір 1% (а. с. 25). Разом з тим, судом встановлено, що у заяві-договорі №208/2529507-СК та додатку № 1 до заяви-договору №208/2529507-СК (з «Графіком платежів»), підписаному сторонами договору, умови щодо сплати комісії споживачем взагалі не зазначено. У розділі «платежі за надані сукупні послуги» - будь-який процент, у тому числі і визначений позивачем у своєму розрахунку 1% сторонами не встановлений. Будь-який платіж під назвою «комісія» також у підписаних сторонами договорі та додатку відсутні. За змістом ч. 2 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Таким чином, за наданим позивачем доказами укладення договору про надання банківських послуг, між сторонами в письмовому вигляді не досягнуто згоди щодо розміру комісії. За таких обставин суд дійшов висновку, що наданий позивачем Витяг з публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, які містяться в матеріалах вказаної справи, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у цьому випадку - в заяві-договорі позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Вищезазначені висновки суду цілком узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, в яких зокрема зазначено, що визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Зазначена правова позиція міститься також у постановах Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, у постанові від 07 травня 2020року у справі №127/14769/16-ц, у постанові від 22 липня 2020 року у справі №127/23009/16-ц, у постанові від 27 липня 2020 року у справі №188/1815/17. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Суд зазначає, що з урахуванням приписів ч. 6 ст. 81 ЦПК України, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Таким чином, позивачем належним чином не підтверджено щодо існування за вказаним кредитним договором комісії, а отже суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог позивачем щодо стягнення з відповідача заборгованості за комісією, тому в цій частині позову слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а тому сума судового збору підлягає стягненню пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 2 031,13 грн. (69 213,48 грн. * 2 270,00 грн. / 77\~353,26 грн.).

Outcome: partial