Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

позивачка звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. В позові вказано, що 11 листопада 2017 року між сторонами було укладено шлюб. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Подружні відносини погіршились досить давно. Основна причина розпаду сім`ї це відсутність взаєморозуміння, різні погляди на життя, несумісність характерів. Спільне господарство тривалий строк не ведуть, не мають спільного бюджету та живуть порізно. Вважає, що примирення неможливе. Позивач наполягає на розірванні шлюбу. Подальше збереження сім`ї є неможливим. Подальше спільне життя сторін як подружжя та збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам. Просила шлюб розірвати. Позивачка подала заяву про розгляд справи без її участі, просила шлюб розірвати. Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Сторони зареєстрували шлюб 11 листопада 2017 року про що було складено відповідний актовий запис № 2348, що підтверджується наданим позивачем свідоцтвом про шлюб. В п.2 ст.104 СК України вказано, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. В п.3 ст.105 СК України вказано, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Сторони не просили про залучення до участі у справі органу опіки та піклування. Відповідачем визнано позов, вимоги позивачки обґрунтовано належними правовими підставами. Також не заявлено про спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, перебування дитини на утриманні виключно одного з батьків. Для забезпечення юридичної визначеності може бути вирішено питання про визначення юридичного місця проживання дитини. Однак це судове рішення не належить до судових рішень про участь одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, перебування дитини на утриманні виключно одного з батьків. Законом встановлено інший порядок розгляду даних спорів. У відповідності до ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За нормами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дане судове рішення не складає правову підставу для перетину державного кордону України під час правового режиму воєнного стану військовозобов`язаній особі. Стаття 141 ЦПК України визначає порядок розподілу судових витрат між сторонами. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, у відповідності до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачкою сплачено судовий збір в сумі 992,4 грн., що підтверджується наданою квитанцією та випискою про зарахування судового збору. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд, -

Outcome: approved