Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

16 квітня 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій позивач просить: 1. Поновити строки позовної давності та прийняти позовну заяву до розгляду. 2. Визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві №213-ос від 29.12.2020 про звільнення [PERSON] з посади інспектора сектору матеріально технічного забезпечення у зв`язку із скороченням численності посади державної служби, внаслідок зміни структури та штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, з припиненням державної служби. 3.Поновити [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Миколаєві та на посаді інспектора сектору матеріально технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві. 4.Стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (код ЄДРПОУ 42341034, адреса: 54020, м. Миколаїв, вул. Погранична.9) на користь [PERSON] (РНОКГШ [NUMBER] . зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.01.2021 по дату винесення судового рішення. 5. Витребувати від Відповідача, наступні документи: - \~ \~ \~ \~ наказ Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань»; - \~ \~ \~ \~наказ Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №201 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Миколаєві» та відповідно новий штатний розпис територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві», затверджений цим наказом. - положення про Сектор матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань; - положення про Відділ матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань; - \~ \~ \~ \~посадову інструкцію інспектора сектору матеріально технічного забезпечення \~ \~ \~ \~Територіального \~ \~ \~ \~управлінні \~ \~ \~ \~Державного \~ \~ \~ \~бюро \~ \~ \~ \~розслідувань, розташованого у місті Миколаєві; - \~ \~ \~ \~посадову інструкцію провідного інспектора відділу матеріально технічного забезпечення Територіального \~ \~ \~ \~управління \~ \~ \~ \~Державного \~ \~ \~ \~бюро \~ \~ \~ \~розслідувань, розташованого у місті Миколаєві; - \~ \~ \~ \~наказ ТУ ДБР у м. Миколаєві від 22.10.2020 №156-ос «Про попередження працівників»; - \~ \~ \~ \~накази ТУ ДБР у м. Миколаєві про переведенні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , якими працівників з сектору матеріально-технічного забезпеченні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві переведено у новостворений відділ матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві. - \~ \~ \~ \~довідку про середню заробітну плату позивача [PERSON] , виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували його звільненню. Позов мотивований тим, що 29 жовтня 2020 року Позивачу вручено «Попередження про наступне вивільнення», підписане директором Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Титором Дмитром, у тексті якого зазначалось, що у зв`язку з реорганізацією Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, відповідно до наказів Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» та від 20.10.2020 №201 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві» Позивач попереджається про наступне скорочення посади інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві та наступне звільнення на підставі п. 1 частини 1 статті 40 КЗпП. Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві №213-ос від 29.12.2020 Позивача звільнено з посади у зв`язку з скорочення чисельності штату працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві. Із цим наказом Позивача ознайомлено та вручено його копію 29 грудня 2020 року. Вважає, що наказ про звільнення Позивача незаконний та прийнятий з порушенням вимог Конституції України, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про Державне бюро розслідувань», інших нормативно-правових актів оскільки: фактично реорганізація не відбулась, структурний підрозділ, у якому працював позивач, зберігся з тими ж функціями та завданнями, змінилась лише назва структурного підрозділу з «сектор» на «відділ», а назву посади позивача змінено на провідного інспектора з залишенням тих самих посадових обов`язків. Деяких працівників при цьому було переведено з «сектору» до «відділу», а позивача звільнено. Звільнивши позивача, відповідач не вжив жодних заходів з метою працевлаштування позивача на рівнозначній посаді, а також не взяв до уваги кваліфікацію позивача, що свідчить про порушення встановленого порядку його звільнення. Позивачу не було запропоновано жодної вкансії. 29.01.2021 позивач звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташовного у місті Миколаєві про визнання протиправним та скасування наказу №213-ос від 29.12.222, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 29.03.2021 позивач отримав ухвалу про закриття провадження в адміністративній справі на підставі того, що вказану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судовчинства. За таких обставин, позивач вважає, що строки позовної давності позивачем пропущені з поважних причин. Ухвалою суду від 26.04.2021 відкрито провадження у даній справі, призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, витребувано докази. 22 червня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач вважає позовні вимоги необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відзив обґрунтований тим, що внаслідок реалізації приписів Закону № 305-ІХ та Указу Президента України від 05.02.2020 року № 41/2020 фактично відбулася зміна структури Державного бюро розслідування, шляхом віднесення до державного правоохоронного органу, із створенням нової структури, шляхом реорганізації державного органу. Наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві від 20.10.2020 №201ДСК затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік №5 ТУ ДБР у м. Миколаєві, які введено в дію з 23.12.2020. Внаслідок введення в дію вищезазначеного штатного розпису, зі складу структурних підрозділів ТУ ДБР у м. Миколаєві було виведено, зокрема Сектор матеріально-технічного забезпечення кількістю 10 штатних посад та введено Відділ матеріально-технічного забезпечення кількістю 5 штатних посад. Посада «інспектор» сектору матеріально-технічного забезпечення виведена з штатного розпису, а отже таку посаду скорочено. 29.10.2020 за вих. № 01/12/22012 від 22.10.2020 позивачу було вручено попередження про наступне вивільнення. 29.12.2020 наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві №213-ос [PERSON] звільнено з посади інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві. Посилання у позовній заяві на те, що позивач має переважне право залишення на роботі у разі скорочення штату, відповідач вважає необґрунтованим, оскільки наявність переважного права має значення, коли звільненню у зв`язку зі скороченням підлягають декілька працівників, і роботодавець у такому випадку зобов`язаний врахувати наявність переважного права на працевлаштування працівника, чия посада скорочується, та інших працівників, які такого права не мають, але їх посади також скорочуються. Проте, відповідач зауважує, що скороченню підлягали всі посади сектору матеріально-технічного забезпечення, тобто всі посади, тотожні тій, яку займав позивач, підлягали скороченню по всьому ТУ ДБР у м. Миколаєві, що свідчить про відсутність порушень відповідачем вимог статті 41, 42, частини третьої статті 49-2 КЗпП України. Не відповідає дійсності і те, що відбулась лише зміна назви посади з «інспектора» на «провідного інспектора» з залишенням тих сами посадових обов`язків. Оскільки були скорочені посади «інспектор», «завідувач господарства» та «водій», функції та завдання за цими посадами були розподілені на нововведені посади провідних інспекторів. Згідно посадової інструкції провідного інспектора Відділу матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Миколаєві, ця посада потребує відповідної підготовки та спеціальної освіти, пов`язаної з необхідністю оперативного обслуговування, ремонту електроустановок, проходження навчання з охорони праці, основ електробезпеки, гігієни праці, надання першої допомоги потерпілим, стажу роботи на посаді водія. Позивач має освіту юриста і не відповідає вимогам до посади провідного інспектора. Враховуючи викладене, відповідач наполягає, що ним не порушено вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника з огляду на те, що в ТУ ДБР у м. Миколаєві дійсно відбувалось скорочення чисельності штату працівників, позивач попереджався про наступне вивільнення за два місяці з дати його попередження, були відсутні вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачу за його кваліфікацією та досвіду роботи. Відповідач вважає помилковим твердження позивача про те, що його звільнення має ознаки дискримінації. Більш того, позивач не надав доказів дискримінації. Щодо надання витребуваних документів, зазначила, що відповідач не має повноважень надати належно завірені копії наказів Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 ;581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» та від 20.10.2020 №201 дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Миколаєві». Щодо надання наказів про переведення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у новостворений відділ матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР розташоване у м. Миколаєві, відповідач вважає, що витребування інформації про них є необґрунтованим та жодним чином не свідчить про протиправність наказу. Ухвалою суду від 01 вересня 2021 року за клопотанням представника відповідача витребувано у Державного бюро розслідувань належним чином завірені копії: наказу Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 № 581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» з додатком №3 (по ТУ ДБР у м. Миколаєві); наказу Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 № 201 дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Миколаєві» з додатком №5. 23.09.2021 року до суду від відповідача надійшли копії наказів про переведення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 22 жовтня 2022 року до суду надійшла витребувані документи з Державного бюро розслідувань. Ухвалою суду від 13 квітня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. В судовому засіданні позивач підтримав позов, надав пояснення, аналогічні змісту позову та додатково пояснив, що про можливість позивачу запропонувати іншу роботу, свідчать накази про переведення на посаду провідного інспектора відділу матеріально-технічного забезпечення колишніх водіїв. Аналіз посадової інструкції інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення, положення про сектор та посадової інструкції провідного інспектора відділу матеріально-технічного забезпечення, свідчать про однаковий перелік посадових обов`язків, окрім деяких пунктів, які хоча і не зазначені, але фактично виконувались позивачем. В той же час [PERSON] та [PERSON] , яких було переведено на посаду провідного інспектора, не мають не тільки кваліфікації та освіти, а взагалі не мають досвіду виконання таких обов`язків. Саме освіта позивача надає перевагу на призначення на посаду провідного інспектора. Також зазначив, що вказані особи, були переведені на посаду до затвердження посадової провідного інспектора, в якій зазначені кваліфікаційні вимоги. Порівняння продуктивності праці і кваліфікації відповідачем взагалі не проводилося. В судовому засіданні 25 січня 2022 року представник позивача надала пояснення аналогічні відзиву на позов. Також додатково пояснила, що посади, які було введено, вимагають інших навичок. У водіїв, яких перевели на посади провідного інспектора є відповідні документи, які підтверджують проходження навчання. Позивачу не пропонувались відьні посади, оскільки сектор, в якому він працював скорочувався. Керівником було прийнято рішення, що особи, які переведені на посаду провідного інсектора, будуть краще відповідати цій посаді ніж позивач. В подальшому представник відповідача в судові засідання не з`являлась, подавала клопотання про відкладення судового засідання. 03.11.2022 представник відповідача не повідомила про причини неявки. Враховуючи викладене, на підставі ст. 223 ЦПК України, суд розглядає справу за відсутності відповідача, на підставі наявних у суду матеріалів. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази, суд приходить до такого. Судом встановлено, що Наказом в.о. диктертора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві від 06.12.2018 № 34-ос призначено [PERSON] на посаду інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві, з 10 грудня 2018 року, з випробуванням строком на два місяці. Наказом Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», затверджено, зокрема, структуру Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві штатною чисельністю 116 штатних одиниць. Наказом Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 № 201 дск, зокрема, затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік № 5 Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві, які вводяться в дію з 23 грудня 2020 року. Відповідно до вказаних змін, зі складу структурних підрозділів Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві було виведено, зокрема, сектор матеріально-технічного забезпечення кількістю 10 штатних посад, в тому числі посаду інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення, та введено відділ матеріально-технічного забезпечення кількістю 5 штатних посад, серед яких провідний інспектор. 22 жовтня 2020 року ТУ ДБР у м. Миколаєві винесено Наказ № 156-ос Про попередження працівникв про наступне вивільнення. 29 жовтня 2020 року [PERSON] ознайомився із попередженням про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві. Наказом дитектора Державного бюро розслідувань від 29.12.2020 № 213-ос звільнено [PERSON] , інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення, 29 грудня 2020 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві. Не погоджуючись з вказаним наказом, [PERSON] звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 17 березня 2021 року закрито провадження у справі, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Ухвала набрала законної сили 22 березня 2021 року. Статтею 233 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено тримісячний строк на звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, а у справах про звільнення місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Частина перша\~статті 261 ЦК України\~передбачає, що\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини другої\~статті 264\~ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. При цьому, згідно з правовою позициєю, викладеною в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року № 6-895цс15, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Частиною п`ятою\~статті 267\~ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до матеріалів справи позивач звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача про скасування наказу №213-ос від 29.12.2021, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.01.2021. Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 р. було відкрито провадження у справі. Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 березня 2021р. провадження у справі закрито та роз`яснено, що позивач має право звернутися до відповідного місцевого загального суду за правилами цивільного судочинства. 30 березня 2021р.(згідно штампу поштового відправлення на конверті) позивач надіслав до Заводського районного суду м. Миколаєва аналогічний позов до відповідача, в якому зазначив клопотання про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав. Як уже зазначалося, за приписом частини п`ятої\~ст. 267 ЦК України\~позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 та у справі № 911/3677/17. Оцінюючи поважність зазначених причин пропущення позивачем строку звернення до суду, суд зазначає таке. За змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права позивача на поновлення його трудових прав. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. Подібний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19. Крім того, за змістом пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України\~наявність у провадженні суду справи із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є підставою для залишення позову без розгляду. Враховуючи викладене, зважаючи на факт звернення позивача до адміністративного суду в місячний термін\~з дня ознайомлення з наказом про звільнення, порушення Миколаївським окружним адміністративним судом 10 лютого 2021 року провадження у справі № 400/736/21 та її розгляд до 17 березня 2021 року, і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні, а також звернення позивача до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою у цій справі 30 березня 2021 року, тобто через незначний проміжок часу після закриття провадження у адміністративній справі, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду та про необхідність його поновлення. Оцінюючи законність звільнення [PERSON] , надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд виходить з такого. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи. Так, частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до частини 1 та 2 статті 49-2 цього ж Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Вимогами частини 3 статті 49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Положеннями частини 1 статті 42 КЗпП України регламентовано, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частиною 2 статті 42 КЗпП України, визначено працівників, яким надається перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації. Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 11 березня 2020 року у справі №813/1220/16, від 09 липня 2020 року у справі № 809/2894/13-a, наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. При цьому, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, Верховного Суду звертав увагу на обов`язок суду з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення (постанови від 09 квітня 2020 року у справі № 182/1670/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 683/1084/17 та інш.). Тож у випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено частиною першою статті 42 КЗпП України У процесі цього аналізу, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо. Інша вакантна робота, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду пропонується в разі відсутності рівноцінної посади. Рівень кваліфікації визначається в залежності від освіти працівника та здобутих ним навичок під час виконання робіт за певною спеціальністю, а продуктивність праці вимірюється певними виробничими (службовими) показниками. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. Тобто у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. І лише за умови встановлення, що у всіх працівників є рівні умови продуктивності праці і кваліфікації, можна аналізувати, хто з них має переважне право на залишення на роботі згідно з частиною другою статті 42 КЗпП України. Крім того, при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Така правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 08 липня 2020 року у справі 2а-9821/11/2670, від 11 липня 2018 року у справі №816/1232/17, від 15 травня 2020 року у справі №П/811/2408/15, від 09 липня 2020 року у справі № 809/2894/13-a, від 13 жовтня 2021 №360/2308/20 та інш. У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої\~статті 49-2 КЗпП України\~роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Натомість, матеріали справи свідчать, що ТУ ДБР, розташоване у місті Миколаєві обмежилось виключно попередження позивача про наступне звільнення за два місяці до запланованої дати, не вжило жодних заходів щодо його працевлаштування. При цьому наявність вакантних посад не заперечується відповідачем, проте заперечується відповідність цим посадам позивача з огляду на його юридичну освіту та не відповідність кваліфікації вимогам, що пред`являються до посади провідного інспектора відділу матеріально-технічного забезпечення. Про те, що вакантні посади не пропонувалися позивачу, зазначено у відзиві на позов, а в судовому засіданні представник відповідача підтвердив, що вони були запропоновані працівникам, які на думку відповідача мали більше підстав для пропонування їм зазначених вакантних посад. Суд критично оцінює доводи представника відповідача щодо невідповідності кваліфікації позивача вимогам, що пред`являються до посади провідного інспектора, оскільки посадова інструкція провідного інспектора відділу матеріально-технічного забезпечення, яка визначає вимоги до спеціальних знань та навичок, затверджена 24 грудня 2020 року, тоді як ще 22.12.2020 на цю посаду були переведені водії сектору матеріально-технічного забезпечення. При цьому, відповідачем на надано доказів здійснення порівняння продуктивності праці та кваліфікації працівників з метою вирішення питання про те, хто з працівників, які підлягають вивільненню у зв`язку із скороченням штату, має переважне право залишитися на роботі (довідки, порявняльні таблиці тощо), із зазначенням чому саме надається перевага одним працівникам, а не іншим. З наведеного слідує висновок, що відповідачем порушено установлений законом порядок звільнення позивача у контексті виконання вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно із попередженням про наступне вивільнення, відповідно не можуть бути визнані законними подальші дії відповідача щодо звільнення позивача. Враховуючи викладене, спірний наказ від 29.12.2020 року № 213-ос про звільнення позивача є незаконним та підлягає скасуванню. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Тож скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади, у силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому, суд звертає увагу, що Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. Зважаючи на те, що позивача протиправно звільнено з посади інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, тому він має бути поновлений на цій посаді з 30 грудня 2020 року. Крім того, за змістом частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позовна заява розглядається більше року, не з вини позивача, тому з відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 30 грудня 2020 року по день ухвалення судом рішення 07.11.2022 (470 робочих днів). Процедура обчислення середньої заробітної плати працівника визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, які передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Згідно з пунктом 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів (ВС/КЦС № 359/10023/16-ц від 18.07.2018). Аналогічна правова позиція викладена і у Постанові ВС від 05.08.2020 у справі № 817/893/17. Відповідно до довідки про доходи від 14 червня 2021 року вих. № 60/16-10-36, середньодення заробітна плата позивача 1276,91 грн.(а.с. 71) З огляду на вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає (470 днів (число робочих днів за період з 30.12.2020 року по 07.11.2022 року.) x 1276,91 грн. (середньоденна заробітна плата)) 600\~147,70 грн, без вирахування податків та обов`язкових платежів. Розподіляючи судові витрати, суд виходить з такого: В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір та порядок сплати судового збору визначені Законом України «Про судовий збір». Відповідно до частини 1 статті 4 цього вказаного Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно із підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви не майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивач звернувся до суду з позовом у березні 2021 року, заявивши одну вимогу немайнового характеру та одну майнову вимогу (про стягнення 600 147,70 середнього заробітку), а тому виходячи із заявлених позовних вимог та прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2021 року (2270 грн.), судовий збір за ставками, передбаченими підпунктами 1, 2 пункту 1 частиною 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви становить 6909,47 грн. (6001,47 +908,00). Позивач при зверненні з позовною заявою судовий збір не сплачував. У зв`язку із тим, що позовні вимоги задоволені, з відповідача в дохід держави слід стягнути відповідно 6909,47 грн. судового збору. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved