Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

У лютому 2021 р. [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого просили стягнути з відповідача: - на користь [PERSON] за депозитним договором № SAMDN25000737831617 від 20.09.2013 року пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21.04.2020 року по 30.04.2020 року у сумі 7 500 дол. США. - на користь [PERSON] за депозитним договором № SAMDN25000735093817 від 13.05.2013 року пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21.04.2020 року по 30.04.2020 року у сумі 10 521 дол. США. Ухвалою суду від 19.02.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами позовного (спрощеного) провадження з повідомленням сторін на 01.04.2021 року (а.с. 20). Ухвалою суду від 05.03.2021 року судом вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 01.04.2021 року (а.с. 21-а). 06.04.2021 року представником відповідача Кобзар Ю.Б. подано відзив на позовну заяву (а.с. 27-32), відповідно до якого вважає, що заявлений позивачами розмір пені є явно завищеним, що перетворюється на несправедливе джерело додаткового збагачення. Таким чином, відповідач наполягає на зменшенні суми пені, оскільки розмір неустойки не може значно перевищувати розмір збитків та при її стягнення судом повинні бути враховані принципи розумності та справедливості, що відповідає правовій позиції викладеній Верховним Судом у постанові від 02.10.2019 року у справі № 201/18575/17. Крім того, посилаючись на норми ст. 533 ЦК України, вважає, що зобов`язання має бути виконане у гривнях, а отже вимоги позивачів щодо стягнення пені в іноземній валюті не відповідають вимогам закону. Також, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих відсотків та депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення включаються до оподатковуваного доходу платника податку та відповідно підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними податковим законодавством України. Тому під час ухвалення рішення, відповідач просить зазначити в резолютивній частині рішення, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть утриманню в установленому законом порядку. Просив зупинити провадження у справі № 757/8266/21-ц до розгляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 320/5115/17, посилаючись на те, що справи є подібними, містять аналогічні вимоги в частині стягнення з банку неустойки (пені), нарахованої позивачем на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». 13.04.2021 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (а.с. 36-39), в якій зазначено, що посилання відповідача щодо завищеного розміру пені є безпідставними, оскільки обчислення пені за частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» здійснюється на суму утримуваних Банком коштів (вклад), що узгоджується із практикою Верховного Суду, зокрема, позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 року у справі №723/304/16. Ухвалою суду від 07.06.2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено, оскільки не доведена об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи. Крім того, зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду (а.с. 42). 07.06.2021 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду на 03.08.2021 року (а.с. 61). 02.05.2022 року від представника відповідача Кобзар Ю.Б. надійшли до суду додаткові письмові пояснення (а.с. 78-83), в яких посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 р. у справі № 320/5115/17, вважає, що оскільки позивачі звернулися до банку із письмовою заявою про розірвання спірних депозитних договорів та повернення коштів 13.11.2017 року, а банк в свою чергу отримав заяву про розірвання договору № SAMDN25000735093817 від 13.05.2013 року - 16.11.2017 року та заяву про розірвання договору № SAMDN25000737831617 від 20.09.2013 року - 15.11.2017 року, а отже в силу вимог ч. 3 ст. 651 ЦК України такі договори є розірваним з 19.11.2017 року та з 18.11.2017 року відповідно. Таким чином, з дня розірвання договору банківського вкладу будь-які підстави для нарахування відсотків на вклади відсутні. Також зазначила, що нарахування пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не може бути застосовано до даних правовідносин з моменту розірвання договору вкладу, оскільки між сторонами (банком та вкладниками) припинено споживчі правовідносини, у зв`язку із чим просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У свою чергу, 29.08.2022 року представник позивача [PERSON] подав письмові пояснення (а.с. 142-143), відповідно до яких вважає, що вимоги позову щодо стягнення пені за період до дня фактичного виконання зобов`язання відповідає висновкам викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 року у справі № 761/26293/16-ц та у постанові від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17. Крім того, зазначив, що звернення позивачів до банку із заявою про розірвання депозитного договору не припиняє споживчих правовідносин між ними та банком та не позбавляє вкладників права вимагати пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» після такого звернення. Також, посилаючись на позицію Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 року у справі № 761/16124/15, вважає, що пеня підлягає обрахуванню від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору, від суми процентів на суму вкладу. На підставі викладеного, представником позивача було подано до суду заяву (а.с. 154) із відповідними розрахунками штрафних санкцій у вигляді пені у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21.04.2020 року по 30.04.2020 року, відповідно до якої сума стягнення з відповідача: - за депозитним договором № SAMDN25000737831617 від 20.09.2013 року становить 2 252,86 дол. США; - за депозитним договором № SAMDN25000735093817 від 13.05.2013 року становить 3 789,56 дол. США. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» Кобзар Ю.Б. позовні вимоги не визнала, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17. Вказала, що нарахування пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не може бути застосовано до даних правовідносин з моменту розірвання договорів вкладу, оскільки між сторонами припинено споживчі правовідносини. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність сторін, оскільки у справі достатньо матеріалів про їх права та взаємовідносини. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, дійшов таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2019 року у справі № 757/70995/17-ц задоволено позов [PERSON] та [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] заборгованість за договором банківського вкладу № SAMDN25000737831617 від 20.09.2013 року в сумі 58 067,07 дол. США та на користь [PERSON] заборгованість за договором № SAMDN25000735093817 від 13.05.2013 року у розмірі 85 862,36 дол. США та 31,88 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с. 90-98). Постановою Верховного Суду від 20.12.2019 року залишено без змін рішення Печерського районного суду від 21.05.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 17.10.2019 року (а.с. 7-12). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судами встановлено, що 20.09.2013 року між позивачем [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № SАMDN25000737831617, на виконання якого на рахунок № [NUMBER] позивачем внесено 25 000,00 доларів США. 13.05.2013 між позивачем [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № SАMDN250007350937172, на виконання якого на рахунок № [NUMBER] позивачем внесено 35 070 доларів США. У зв`язку із припиненням функціонуванням банківських відділень ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим та м. Севастополя у 2014 році, рахунок позивачів було безпідставно заблоковано та припинено нарахування відсотків. 13.11.2017 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача із письмовою заявою про розірвання договору банківського вкладу № SАMDN25000737831617 від 20.09.2013 року. Листом від 11.12.2017 року відповідач повідомив про неможливість виконання вимог позивача. 02 січня 2018 року [PERSON] звернувся до відповідача повторно та зазначив про видачу коштів через касу будь-якого відділення ПАТ КБ «Приватбанк», також просив надати належним чином завірену виписку про рух коштів на рахунку. Дана заява зареєстрована у ПАТ КБ «Приватбанк» за вх. 49240 від 17.01.2018 року, що підтверджується відтисками штампів на заяві. 13.11.2017 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача із письмовою заявою про розірвання договору банківського вкладу № SАMDN250007350937172 від 13.05.2013 року. Листом від 11.12.2017 року відповідач повідомив про неможливість виконання вимог позивача. 16 січня 2018 року [PERSON] звернувся до відповідача повторно та зазначив про видачу коштів через касу будь-якого відділення ПАТ КБ «Приватбанк», також просив надати належним чином завірену виписку про рух коштів на рахунку. Дана заява зареєстрована у ПАТ КБ «Приватбанк» за вх. 49240 від 17.01.2018, що підтверджується відтисками штампів на заяві. Таким чином, судом встановлено, що 17.01.2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» отримав заяви позивачів про розірвання депозитних договорів, у зв`язку з чим він є розірваним через 2 банківських дні після отримання заяви вкладника, що відповідає положенню ч. 3 ст. 651 ЦК України, а саме з 22.01.2018 року (20, 21 є вихідними днями). Доводи відповідача про те, що банк отримав заяву про розірвання договору № SAMDN25000735093817 від 13.05.2013 року - 16.11.2017 року та заяву про розірвання договору № SAMDN25000737831617 від 20.09.2013 року - 15.11.2017 року, судом не беруться до уваги, оскільки відповідачем не надано належних доказів на підтвердження вказаного. У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договору банківського вкладу. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкуренто спроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 цього Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» подано такі визначення: споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Отже, Законом «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача. Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим, після ухвалення судового рішення Печерським районним судом м. Києва від 21.05.2019 року у справі № 757/70995/17-ц, яке набрало законної сили 20.12.2019 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, вкладниками та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону «Про захист прав споживачів», а тому, пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону не нараховується. Відповідний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 та в постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 757/72588/17з подібних правовідносин. Позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону «Про захист прав споживачів», обчислену саме за період з 21.04.2020 року по 30.04.2020 року, у той час як рішення суду, яким розірвані договори банківського вкладу, набрало законної сили 20.12.2019 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини, а отже суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaariv. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed