Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом. Свої позовні вимоги мотивує наступним. Рішенням Києво-Святошинського, районного суду Київської області від 16.10.2020 року ухвалено рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] (далі - «Позивач») та [PERSON] (далі - «Відповідач»). У шлюбі позивача з відповідачем народжено сина [PERSON] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , який проживає за місцем реєстрації Відповідача. Після фактичного припинення шлюбних відносин, Позивач втратив можливість бачити свою дитину, спілкуватися з нею та приймати участь у її вихованні. Позивач зазначає що неодноразово усно та письмово звертався до Відповідача з проханням надати можливість бачитись, спілкуватись з дитиною, приймати участь у вихованні та утриманні. Позивач у своїй позовній вказує на те, що Відповідач ігнорує його усні та письмові звернення. При спробах зустрічі з сином Відповідач влаштовує скандали чим чинить Позивачеві перешкоди у спілкуванні з дитиною та позбавляє права на участь у вихованні. Тому, з метою забезпечення прав та інтересів малолітньої дитини Позивач просим суд зобов`язати мати - [PERSON] , не перешкоджати батькові - [PERSON] у спілкуванні з дитиною - [PERSON] - свідоцтво про народження [NUMBER] та встановити наступний спосіб участі батька у вихованні дитини з урахуванням стану здоров`я дитини та виховного (навчального) процесу, а також позмінного графіку роботи батька: -у вихідні дні тижня (субота або неділя залежно від наявності вихідного дня батька) - встановити тривалість зустрічі за місцем постійного проживання дитини один раз на тиждень з 11.00 до 13.00 при умові, що час зустрічі з дитиною буде збільшуватися на одну годину кожні два місяці з моменту набуття чинності рішенням суду до моменту коли загальний час спілкування не досягне 6-ти годин; -з 19.04.2022 року встановити тривалість спілкування з дитиною у вихідний день 10 годин (з 10.00 до 20.00) за місцем постійного проживання батька чи іншого місця за вибором батька при умові обов`язкового попередження матері про обране місце; -у буденні дні тижня - встановити тривалість зустрічі за місцем постійного проживання дитини один раз на тиждень протягом однієї години (конкретний день тижня та час визначається за домовленістю матері та батька) при умові, що час зустрічі з дитиною буде збільшуватися на одну годину кожні два місяці з моменту набуття чинності рішенням суду до моменту коли загальний час спілкування не досягне 4-х годин; з моменту коли загальний час спілкування досягне 4-х годин зустрічі можуть відбуватися за місцем постійного проживання батька чи іншого місця за вибором батька; -влітку та взимку (з часом - протягом шкільних канікул) встановити тривалість спілкування з дитиною до 7-ми днів взимку і від 7-ми до 14-ти днів влітку ( в т.ч. і для здійснення поїздок по Україні та за кордон з дитиною з метою організації її відпочинку та оздоровлення), починаючи з моменту коли дитині виповниться три роки; -з початком навчального року у період весняних та осінніх канікул: встановити тривалість спілкування з дитиною кожного парного року - осінні канікули - з батьком, а весняні - з матір`ю, а кожного непарного року - навпаки ( в т.ч. і для здійснення поїздок по Україні та за кордон з дитиною з метою організації її відпочинку та оздоровлення); -на свята та святкові дати встановити тривалість зустрічей з' дитиною за місцем постійного проживання батька чи іншого місця за вибором батька протягом 6-ти годин: кожного Нового року парного року, кожного Різдва непарного року та кожного Великодня парного року; кожного року [INFO] та [INFO]; день народження дитини ([INFO] чи інший день після нього) за бажанням дитини, за домовленістю матері та батька святкування може здійснюватися спільно з матір`ю та батьком або по черзі (з батьком - кожного непарного року); -встановити, що графік зустрічей не є вичерпним; за попередньою домовленістю матері та батька і за бажанням дитини, зустріч може тривати понад встановлені рішенням суду рамки часу; -зобов`язати мати не чинити перешкод при спілкуванні батька з дитиною, створювати всі необхідні умови для виконання графіку зустрічей та не порушувати встановлений графік зустрічей, якщо на те немає вагових об`єктивних причин (здоров`я дитини, непереборні незвичайні обставини чи події), повідомляти батькові про зміну місця реєстрації та/або фактичного проживання; -зобов`язати мати не перешкоджати особистому спілкуванню дитини з батьком, спілкуванню шляхом телефонного та будь-якого іншого зв`язку не здійснювати емоційного впливу на дитину, не тиснути, не маніпулювати свідомістю дитини у будь-якій інший спосіб, не нав`язувати свою точку зору чи своє особисте відношення дитині щодо батька та забезпечити можливість формування дитиною власної особистої думки та ставлення до батька та його місце і роль в житті дитини. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.10.2020 відкрито провадження у даній справі та постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. № 380 від 09.09.2021 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/13517/20 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 09.09.2021 року вказану цивільну справу передано на розгляд судді Волчку А. Я. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.09.2021 постановлено прийняти до розгляду цивільну справу № 369/13517/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визнання способів у вихованні та призначити справу до розгляду по суті. 17.02.2021 року від представника Відповідача - [PERSON] надійшов Відзив на позовну заяву, в якій він зазначає, що жодних перешкод у спілкуванні та побаченні з дитиною позивачка не чинила, батько по бажанню спілкувався з дитиною. Вважає, що порушено норми чинного законодавства, оскільки жодних перевірок не проводилось. Та вказує на те, що Висновок служби у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області щодо участі батька у вихованні та спілкування з неповнолітньою дитиною відсутній. Більш того, відповідачка зазначає, що позивач практично кожні вихідні проводить з синок, вони разом возять сина до лікаря, ходили у кафе та розважальні дитячі центри. На новий рік позивач приніс ялинку, подарунки дітям та проводив у Відповідачки час, і на Різдво так само. Позивач приймає участь у житті дитини активно та без перешкод. Сусіди сприймають її як родину, оскільки позивач у відповідачки дуже часто. Жодного разу між ними не було конфліктів при зустрічах батька з сином. Про всі обставини які вказує Позивач не має доказів, підтверджень та є не правдою. Батько дитини має усі можливості спілкуватись з сином без перешкод. Але в житті були обставини, та підстави через які вони розірвали шлюб і тепер поки син дуже маленький у відповідачки не має підстав та довіри до позивача аби залишати сина на одинці з ним, більш того дитини плаче коли вона залишала його з батьком, що психологічно впливає на дитину та руйнує його психіку. Позивач не викликав жодного разу наряд поліції для складення акту про неможливість чи перепони у спілкуванні з сином, бо кожного разу коли в нього є можливість він проводить час з дитиною. Щодо графіку побачень з сином в тому як це просить встановити позивач, відповідачка не може погодитись. По перше - дитина навіть ще не відвідує садочок, тож вирішувати як буде у майбутньому у школі не має можливості. Щодо святкових дів також не зрозуміло, оскільки Позивач кожного року проводив святкові дня з сином без перепон. В цілому відповідач не проти того аби батько приймав участь у вихованні дитини та спільно проводили час, але у присутності Відповідача поки син не досягне віку коли сам може вирішувати чи бажає він без присутності Відповідачки проводити час. Також представник відповідача зазначає, що єдиним доказ досудового врегулювання та порушення ніби то прав позивача є лист який позивач направив за не вірним адресом, з такою адресою відповідач ніколи не мешкала та навіть не знає хто там проживає та звичайно отримати цей лист не могла. Позивач у час коли надіслав того листа бачився з сином. Позивач не навів жодних перешкод та конкретних обставин чинення перешкод у побаченнях та спілкуванні з дитиною. А тому відповідач вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. 07.04.2021 року від представника позивача - [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій не погоджується з твердженнями відповідача. Позивач зазначає, що відповідачка почала влаштовувати побачення з сином тільки подання позову до суду. Щодо Висновку органу опіки і піклування Представник відповідача вказує, що звернення до органу опіки і піклування є правом особи, а не обов`язком. Щодо виклику поліції та складання акту для підтвердження учинення перешкод Відповідач пояснює це тим, що не хотів травмувати психіку дитини. Тому позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 03.11.2022 року позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, Представник надіслав заяву в які просив позовні вимоги задовільнити в повному обсязі. 03.11.2022 року відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, Представник надіслав заяву в які просив відмовити в позові. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку зібраним у справу доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 31 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №3679. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Рішенням Києво-Святошинського, районного суду Київської області від 16.10.2020 року ухвалено рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . У шлюбі Позивача з Відповідачем народжено сина [PERSON] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , який проживає за місцем реєстрації Відповідача. Частина 3 ст. 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України (далі СК України), мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У відповідності до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ст. 157 СК України). У відповідності до ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини ( рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року). Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачиться на шкоду інтересам дитини. Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 308/9575/18 (провадження № 61-5102св20) вказано, що: «системний аналіз норм Сімейного Кодексу України дає підстави вважати, що баба має право на особисте спілкування з дитиною, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати їй спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Отже, при розгляді позовних вимог про визначення порядку спілкування баби з внуком обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та його участь у судовому засіданні». Таким чином, з викладених норм чинного законодавства вбачається, що у разі невиконання рішення органу опіки та піклування про визначення способу участі одного з батьків у вихованні дитини, один із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення перешкод і спілкуванні з дитиною. При цьому, однією із умов є чинення одним із батьків перешкод іншому у спілкуванні з дитиною. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини третьої ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи те, що позивачем не доведено наявності будь-яких перешкод з боку матері дитини у його спілкуванні з сином з підстав наведених у позові, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed