Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому зазначив, що перебував у шлюбі з [PERSON] перебував у шлюбі, який рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21.10.2019 року розірвано. Від шлюбу мають дочку [PERSON] , [INFO] . Вказаним рішенням суду про розірвання шлюбу місце проживання дитини не визначалось. Коростенським міськрайонним судом Житомирської області 14.04.2021 року видано виконавчий лист у справі №279/4575/19 у відповідності до якого з нього повинні стягуватись аліменти на користь відповідача на утримання дитини в розмірі 1/4 щомісячно до повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму. На даний час Коростенським міськрайонним відділом державної виконавчої служби проведено розрахунок заборгованості по аліментам виходячи із середньої заробітної плати по м.Коростень та району, згідно даних статистики та у відповідності до вимог ст.71 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно цього розрахунку у нього виникла заборгованість з 05.09.2019 року по 30.06.2022 року за виконавчим листом ВП 69300351 в розмірі 78426 гривень 55 копійок. Вважає, що може бути звільнений частково від сплати заборгованості по аліментам з врахуванням наступних обставин. Так, місце проживання їхньої дитини [PERSON] за судовим рішенням про розірвання шлюбу не визначалось. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачі) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК). Положення ЦК щодо місця проживання дитини уточнюються Сімейним кодексом України, норми якого передбачають обов`язок батьків виховувати та розвивати дитину, утримувати дитину до досягнення вісімнадцяти років (повноліття) і визначають, що місцем проживання дитини є не конкретна адреса, не конкретний населений пункт, а визначення особи, з якою має проживати дитина. За правилами ст.160 СК місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. У випадках, коли дитина досягла зазначеного віку, її місце проживання визначається за спільною згодою батьків і самої дитини. Дитина, яка досягла 14 років, самостійно визначає своє місце проживання, якщо батьки проживають окремо. З огляду на наведене, місце проживання дітей, які не досягли 10 років, може бути зареєстроване за місцем проживання їх батьків (усиновлювачі), опікунів; місцем проживання одного з батьків, з ким вони проживають за згодою другого з батьків або за рішенням суду чи органу опіки та піклування, договором щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дітей, у якому буде визначено, з ким із батьків будуть проживати діти. Місце проживання неповнолітніх у віці від 10 до 14 років може бути зареєстроване за місцем проживання їх батьків (усиновлювачі), опікунів; за місцем проживання одного з батьків, з ким вони проживають за спільною згодою батьків та самих дітей або за рішенням суду чи органу опіки та піклування, договором щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дітей, у якому буде визначено, з ким з батьків будуть проживати діти. Враховуючи викладене між сторонами у справі відбулась домовленість, що їхня дитина буде проживати спільно із ним та відповідач відмовилась від отримання аліментів. 24.02.2022 року відповідач забрала дитину і на даний час донька проживає спільно з [PERSON] . За період за який розраховано заборгованість, а це з 05.09.2019 року по 24.02.2022 року їхня дочка проживала спільно із ним, він забезпечував її всім необхідним, а це продуктами харчування та одягом, забезпечував її фізичний та духовний розвиток. Донька [PERSON] знаходилась на його повному утриманні та вихованні в зазначений період часу. Вона навчалась в Коростенській загальноосвітній школі №8 з 01.09.2019 року по 10.06.2022 року, що розташована за його місцем проживання. Вказані обставини стверджуються довідкою із школи та актом. В зв`язку з наведеним просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментам по виконавчому листу №279/4575/19 виданого 14.04.2021 року Коростенським міськрайонним судом, яка виникла за період з 05.09.2019 року по 24.02.2022 року. 27.09.2022 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін, та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових та електронних доказів щодо заперечення проти позову. Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатком направлялась рекомендованим листом за місцем реєстрації відповідача. 21.10.2022 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що в жовтні місяці 2019 року переїхала проживати до рідної сестри за адресою: [ADDRESS] , оскільки дитина відвідувала ЗОШ №8 і звідти їй було зручніше добиратися до школи, а їй до роботи. Даний факт можуть підтвердити свідки та сама дитина, яка постійно проживає з нею. Зазначає, що з колишнім чоловіком підтримували нормальні стосунки. Останній повідомив, що збирається їхати за кордон і на період своєї відсутності запропонував пожити у його будинку за адресою: [ADDRESS] , на що вона погодилась. В жовтні 2020 року вона з дитиною переїхала до його будинку і в цей період часу вона не зверталась за отриманням судового наказу, при цьому сама сплачувала комунальні послуги та забезпечувала себе і дитину всім необхідним; купувала дрібну техніку, необхідні меблі, робила поточний ремонт в кімнатах. Неодноразово просила позивача допомогти їй матеріально, однак той відмовлявся, мотивуючи це тим, що і так вона мешкає в його будинку. Однак проживання не нагодує і не одягне дитину, не забезпечить усі необхідні потреби. Тому вона звернулась за отриманням судового наказу. В травні 2021 року позивач повернувся із-за кордону та проживав у своєї матері за адресою: [ADDRESS] . Повідомив, що довго в Україні не затримається, буде їхати знову за кордон , тому вона може залишатися проживати у нього в будинку. В серпні 2021 року він знову поїхав за кордон і повернувся в кінці грудня 2021 року. Тоді вона з дитиною виїхали проживати в [ADDRESS] . Коли почалась війна вона виїхала х дитиною до Литви, звідки повернулась в кінці травня 2022 року. Попросила чоловіка повернути речі, які придбавала за час проживання у його будинку (паласи, люстри, газову колоку, пилосос, дитячі меблі, комп`ютерний стілець) та особисті речі, однак той відмовився. Доказом того, що відповідач у зазначений у позові період часу перебував за кордоном може вказувати відмітка у його закордонному паспорті. У зв`язку з наведеним просить відмовити в задоволенні позовних вимог. У встановлений строк позивач відповідь на відзив та будь які клопотання, пов`язані з розглядом справи не подав. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Коростенським міськрайонним судом Житомирської області 25.09.2019 року видано судовий наказ у справі №279/4575/19 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки всіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.09.2019 року та до досягнення дитиною повноліття. Вказаний судовий наказ перебуває у відділі ДВС Коростенського МРУЮ в Житомирській області, виконавче провадження №69300351. В обґрунтування своїх позицій щодо позовних вимог сторони надали акти сусідів, довідки з навчального закладу, рішення суду, заяву від неповнолітньої [PERSON] , зі змісту якої слідує, що вона постійно проживає лише з мамою. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Конституцією України визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч. 2 ст. 51 Основного Закону батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено статтею 180 СК України. Матеріалами справи підтверджено, що станом на 01.07.2022 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів за виконавчим документом №279/4575/19 виданого 14.04.2021 року становить 78426, 55 гривень. Частиною 2 ст.197 Сімейного кодексу України визначено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. Окрім того, навіть за наявності зазначених в ч. 2 ст. 197 СК України обставин, закон надає лише право, а не зобов`язує суд повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Вочевидь звільнення від сплати заборгованості по аліментах на неповнолітню дитину повинно мати місце лише у виключних випадках. Тобто, в розумінні положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Інших підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами діюче законодавство не передбачає. В обґрунтування доводів щодо часткового звільнення від сплати заборгованості за аліментами позивач посилався на те, що дочка певний період часу перебувала на його утриманні. Наведена обставина не може слугувати підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, оскільки останній зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття незалежно від наявності рішення про стягнення аліментів. Крім того, наведена обставина категорично заперечується відповідачем. Разом з тим, позивачем на підтвердження наведеної обставини належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів не подано. Оцінивши належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності наявних у справі доказів, в розумінні ст.76 - 81 ЦПК України, обставини, на які сторони послалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed