Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] та просить суд стягнути з відповідача суму 28334,00 грн., посилаючись на відмову відповідача повертати отриманий нею авансовий платіж за продаж будинку. В обґрунтування вимог зазначено, що 03 жовтня 2020 року він разом з дружиною [PERSON] з оголошення на інтернет-ресурсі дізналися про продаж будинку за 22\~000,00 доларів США. З метою придбання, вони оглянули будинок [ADDRESS] , який належить [PERSON] та яка погодилась продати вказаний будинок за вищевказану ціну, на підтвердження чого він передав відповідачці аванс в сумі 1\~000,00 доларів США, про що остання написала розписку. Після отримання авансу, відповідач повідомила пор необхідність підготовки документів для оформлення договору купівлі-продажу та вивіз речей з будинку, які, згідно оголошення, входили в ціну будинку (система фільтрації, меблі, люстра, газова робоча поверхня). При повному огляді було з`ясовано, що проводка електропостачання та сантехніка були поміняні не у всьому будинку, як зазначено в оголошенні. Після з`ясування цих обставин він повідомив [PERSON] , що він відмовляється купувати будинок, оскільки зазначене в оголошенні про продаж будинку не співпадає з дійсністю, тому просив повернути авансовий платіж. Однак відповідачка відмовилась повертати авансовий платіж, оскільки вважає його завдатком, будинок досі продається. Однак з тексту розписки однозначно вбачається, що відповідач підтвердила у письмовому вигляді той факт, що взяла у позивача гроші в сумі 1\~000,00 доларів США. Зазначено призначення платежу: «завдаток» та адреса будинку [ADDRESS] , що слід тлумачити як «аванс» до продажу вказаного житлового будинку, оскільки внесення завдатку, як спосіб виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із договору, укладеного між сторонами, а оскільки такого договору між сторонами укладено не було, ніякого зобов`язання у позивача з виплати відповідачу вартості будинку не виникло. Відповідач не є кредитором, а позивач не є боржником, тому передані позивачем відповідачу кошти, виходячи з положень ст. 570 ЦК України, є авансом. В розписці відповідача навіть не зазначено чи житловий будинок продається, його площа, з чого складається. Хоча з документів, що наявні у справі, вказаний будинок є житловим та за адресою, де він знаходиться, також розташовані господарські будівлі та споруди. Враховуючи викладене, оскільки договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, передана позивачем відповідачу сума в розмірі 28\~334,00 грн. (еквівалент станом на дату передання коштів) є авансом та підлягає поверненню позивачу. Ухвалою суду від 30 грудня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою суду від 25 січня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача адвокат Заборський О.В. звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його та позивача відсутності, на вимогах наполягає. Представник відповідача адвокат Богославський А.С. звернувся до суду з відзивом на позов. В обґрунтування відзиву зазначено, що дійсно восени 2020 року відповідач вирішила продати належний їй будинок з прибудинковою територією та розмістила відповідну об`яву на інтернет-ресурсі. Одним з вірогідних покупців був позивач [PERSON] , який приїхав разом з дружиною під час показу будинку іншому покупцю. В цей момент відповідач саме розповідала, що знаходиться у будинку та на подвір`ї. Позивач не став чекати та втрутився у розмову з пропозицією до відповідача зняти будинок з продажу з тих підстав, що він йому сподобався, відмовляти всім послідуючим бажаючим та він внесе завдаток на підтвердження своїх намірів придбати цей будинок. На підтвердження цих обставин матеріали справи містять у собі докази у вигляді копії розписки про отримання грошей від позивача відповідачем. Вважає, що в даному випадку має місце цивільно-правові відносини між фізичними особами, які в усній формі досягли певної згоди на виконання певних дій уклали попередній договір на підтвердження виконання кого й були надані грошові кошти під розписку. Таким чином, виникає певне зобов`язання між сторонами, яке має виконуватися належним чином відповідно до умов домовленості або відповідно до звичаїв ділового обороту позивач взяв на себе зобов`язання придбати нерухоме майно, а відповідач, як власник нерухомого майна, зобов`язався належне йому майно не реалізовувати третім особам, а лише позивачу. Текст розписки містить в собі чітко прописаний текст, що відповідач отримав від позивача саме завдаток, а не аванс, як це вказує у позовній заяві позивач. Основні відмінності завдатку від авансу якщо сторона, яка дала завдаток, порушує умови виконання зобов`язання, завдаток повністю залишається у іншої сторони; якщо сторона, яка отримала завдаток, порушує умови виконання зобов`язання, вона зобов`язана повернути завдаток. Розписка містить у собі саме поняття завдатку та місце виконання зобов`язання [ADDRESS] . Завдаток свідчить про наміри сторони виконати певні дії у майбутньому та відповідає умовам попереднього договору між сторонами. Враховуючи, що суть справи стосується договірних відносин між фізичними особами, всі домовленості між сторонами викладалися в усній формі, без укладення письмового договору, як це передбачено для ділових угод, але це не свідчить по відсутність існування договірних відносин, як на цьому наполягає позивач. Так, на виконання умов усного договору між сторонами, 05 жовтня 2020 року відповідачем було замовлено оцінку нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] у ФОП суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] , а 07 жовтня 2020 року було замовлено оцінку земельної ділянки за вказаною адресою у ПП «Оціночна компанія «Апекс», що є істотними умовами для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Враховуючи, що позивач придбає нерухоме майно разом із земельною ділянкою, відповідач витратила кошти та час на виготовлення відповідної документації. До того ж, будучи впевненою у виконанні домовленостей належним чином, відповідачка звернулась до відповідного органу місцевої влади та 12.10.2020 знялась з реєстрації за вказаною адресою, на якої перебувала з 08.09.2016, що призвело в подальшому до того, що вона втратила право на субсидію та спричинило їй додаткові витрати на опалювальний сезон. За сукупністю вказаних даних відповідач сумлінно виконувала домовленість щодо продажу майна лише позивачу, відмовляючи всім бажаючим ймовірним покупцям, що в свою чергу тлумачиться відповідачем як упущена вигода. За текстом розписки та домовленістю відповідач отримала саме завдаток, а не аванс, як на цьому наполягає позивач, та вважає, що за даних обставин позовні вимоги нікчемні та не підлягають задоволенню. Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних мотивів. Як встановлено судом, згідно наданої до суду розписки, 03 жовтня 2020 року [PERSON] взяла завдаток у [PERSON] в сумі 1\~000 доларів США по [ADDRESS] (а.с. 10 копія розписки). Відповідно до частини першої статті 16\~Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 570\~ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно з положеннями статей 546, 548\~ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Відповідно до частини першої статті 635\~ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, -у письмовій формі. Тобто ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 608/2844/14-ц (провадження № 61-23017св18). Згідно зі статтею 657\~ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише усно домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума у розмірі 1\~000 доларів США є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком. Тому враховуючи наведене та положення статті 570\~ЦК України суд дійшов висновку про те, що сума, яка названа в розписці завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеними Верховним Судом України у постановах: від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18), від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц (провадження № 61-18537св19). Посилання відповідача на те, що саме з вини [PERSON] сторони не уклали основний договір, а вона витратила кошти на оцінку майна, знялася з реєстраційного обліку, тощо, суд не приймає до уваги, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц (провадження № 61-18537св19). Зазначене не позбавляє права відповідача звернутися до суду з відповідним позовом з метою захисту порушених прав. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 608/2844/14-ц (провадження № 61-23017св18). Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 1\~260,00 грн., сплачений ним при подачі позову (840,00 грн) та забезпечення позову (420,00 грн.), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати в сумі 840,00 грн., оскільки в задоволенні заяви про забезпечення позову [PERSON] відмовлено. Крім того, пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 3 статті 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (пункти 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України). У рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, до суду надано копію договору про надання правової допомоги та на представлення інтересів від 01 грудня 2020 року, де погоджено вартість послуг адвоката в сумі 12\~000,00 грн. (пункт 4.1. договору); копії ордеру та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; розрахунок витрат на правову допомогу та акт приймання-передачі наданих послуг. При розгляді справи в частині відшкодування витрат по сплаті за правничу допомогу, суд враховує висновки викладені у додатковій постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 у справі № 922/1163/18 та постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2020 у справі № 873/26/20 і від 12 квітня\~2022 року у справі № 536/432/20 (провадження № 61-10416св21), згідно з якими визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19. Враховуючи викладене та наявність доказів понесених витрат на сплату правничої допомоги, оскільки відповідачем в цій частині клопотань про зменшення розміру витрат не заявлено, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved