Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

21 грудня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зокрема, житловим будинком з господарськими та побутовими спорудами, який розташований у [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , які більше ніж 13 років в спірному будинку не проживають, не беруть участі в утриманні будинку, у свою чергу він та інші члени його сім`ї перешкод у користуванні житловим будинком відповідачам не чинили. У зв`язку з тим, що відповідачі тривалий час не проживають в зазначеному житловому будинку, у сплаті комунальних послуг участі не приймають, а в будинку відсутні їхні особисті речі, тому вважає, що вони втратили право користування цим житлом. Ухвалою суду від 14 січня 2022 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження по справі та в порядку спрощеного позовного провадження справа призначена до розгляду з викликом сторін. 11 лютого 2022 року від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву у виді заперечення проти позову, в якому відповідачі просили суд відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень вказували, що доводи позивача, викладені ним у позовній заяві не відповідають дійсності, так як вони до 2020 року проживали в спірному будинку, як члени сім`ї власника будинку. За домовленістю з позивачем у 2020 році вони тимчасово поселилися в іншому орендованому будинку, оскільки за місцем їх проживання позивач планував здійснювати ремонт. Оскільки вони не проживають у спірному житловому приміщенні з поважних причин, зокрема через домовленість із власником щодо їх тимчасового проживання в іншому житловому приміщенні, то вважають, що відсутні підстави, передбачені статтею 405 ЦК України для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 21 лютого 2022 року позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив, у якій він, посилаючись на обставини викладені ним у позовній заяві, просив позов задовольнити. Також зазначив, що доводи відповідачів, наведені у відзиві на позовну заяву, щодо домовленості з приводу тимчасового проживання у іншому місці не підтверджені належними доказами та не відповідають дійсності. Вказував, що за життя попереднього власника житлового приміщення, відповідач [PERSON] продала належне їй житло та переїхала на постійне проживання до с. Михайло-Ларине. Однак, через неприязні відносини зі своїми батьками - колишніми власниками житлового приміщення, поселилася окремо від них в іншому житловому приміщенні. Зі згоди колишнього власника будинку, відповідач [PERSON] у 2008 році лише зареєструвала своє місце проживання у спірному будинку, однак у ньому не проживала. Лише у 2013 році вона нетривалий час проживала у цьому житловому приміщенні та через сварки з колишнім власником будинку повернулася до попереднього місця проживання. Крім того, позивач [PERSON] посилається на те, що жодних домовленостей з відповідачами, з приводу порядку користування житлом не укладав; ремонт у будинку не здійснював та разом зі своєю родиною проживає у даному будинку з 2020 року. Відповідачі у даному будинку не проживають, їхніх речей у будинку немає, витрат на його утримання вони не несуть, доказів у підтвердження своїх заперечень ними до суду не надано. 13 квітня 2022 року відповідачами [PERSON] та [PERSON] подано заперечення на відповідь на відзив позивача [PERSON] , у якому вони також просили суд у задоволенні позову відмовити, оскільки позов на їх думку є безпідставним та незаконним. Вказують на те, що вони мають родинні відносини з позивачем, що ним визнано у наданій відповіді на відзив, а його посилання на те, що колишній власник житлового приміщення через сварки з [PERSON] змусила останню проживати окремо ставить під сумнів правомірність набуття позивачем права власності на житловий будинок у [ADDRESS] . Натомість зазначають, що між [PERSON] та її батьками - колишніми власниками житлового приміщення завжди були добрі стосунки та між ними ніколи не виникало сварок. Позивач, здійснюючи догляд за колишнім власником житла, отримував від неї допомогу, а догляд за господарством здійснювала саме [PERSON] . У свою чергу [PERSON] також допомагала колишнім власникам житла у догляді за ними та після їх смерті повністю утримує свою матір - [PERSON] . Вважають, що в даному випадку порушується їх право на житло, гарантоване Конституцією України, а посилання [PERSON] на вимоги статті 405 ЦК України, як на підставу для задоволення позову, є хибними, оскільки вони з поважних причин не проживають у спірному приміщенні. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіславши заяву, в якій позовні вимоги просив задовольнити повністю, а справу розглядати за його відсутності. Відповідач [PERSON] всудове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки в судове засідання не відомі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надіславши до суду заяву про її відсутність під час судового засідання та заперечення проти позову, в якій, посилаючись на раніше зазначені обставини, просила суд в задоволенні позову відмовити. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Відповідно до частини шостої статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Складання повного рішення судом відкладено, з урахуванням вихідних днів, до 31 жовтня 2022 року. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд установив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №454/2025/15-ц, провадження №61-46621св18, який відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права. Позивач [PERSON] , відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 листопада 2020 року №231838841, є власником житлового будинку, який розташований у [ADDRESS] (а.с.12-13). Згідно відомостей будинкової книги для прописки громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] , [PERSON] , на підставі договору довічного утримання від 02 вересня 2020 року є відповідальною особою за вказаний житловий будинок та зареєстрований у ньому з 2007 року; крім нього у даному будинку зареєстровані також [PERSON] , [INFO] з 27 жовтня 2020 року, [PERSON] , [INFO] з 27 жовтня 2020 року, [PERSON] , [INFO] з 16 жовтня 2008 року та [PERSON] , [INFO] з 16 жовтня 2008 року (а.с.9-11). Факт реєстрації місця проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у спірному житловому будинку підтверджується також листами Воскресенської селищної ради Миколаївської області від 12 січня 2022 року №61/02-54 та №62/02-54 (а.с.40, 41). Згідно акту виконавчого комітету Воскресенської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області від 30 вересня 2022 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] за місцем їх реєстрації в житловому будинку, який розташований в [ADDRESS] фактично не проживають з 2008 року та особистих речей у будинку не зберігають (а.с.106). Як установлено судом, відповідачі [PERSON] та [PERSON] , хоча й мають родинний зв`язок з позивачем [PERSON] , що визнано сторонами, однак вони не є членами його сім`ї, та не є членами сім`ї попереднього власника будинку. До зазначеного висновку суд дійшов з огляду на таке. Відповідно до частини другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідачами належних і допустимих доказів щодо їх спільного проживання на момент смерті колишнього власника будинку не надано, так само як і не надано доказів проживання відповідачів з позивачем [PERSON] , а надані позивачем докази у сукупності, свідчать що відповідачі у спірному будинку не проживали разом з власником та не вели спільне господарство, а тому їх не можна віднести до членів сім`ї в розумінні статті 3 СК України. Спірний житловий будинок не має правового статусу державного або громадського житлового фонду, а відноситься до приватного житлового фонду, користування яким регламентується главою 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України. Норми ЦК України регулюють правовідносини щодо проживання та втрати права на користування житлом, що є власністю громадян лише відносно членів сім`ї власника. Так, відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Главою 6 ЖК України не передбачено законодавчого врегулювання порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина. Однак, у відповідності до приписів статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні. Ані норми ЦК України, ані норми ЖК України не регулюють цивільні відносини щодо порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина, особами, які не є членами сім`ї власника. Згідно приписів статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Отже, враховуючи відсутність правової норми, яка регулює спірні правовідносини, суд застосовує аналогію закону, зокрема положення частини другої статті 405 ЦК України (як спеціальної норми), згідно якої підставою для порушення питання про втрату права на користування житлом є наявність підтвердженого факту відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між такою особою і власником житла або законом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24 листопада 2021 року у справі №755/13349/16-ц, провадження №61-7294св19, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , заперечуючи проти позову, вказували на ту обставину, що вони спільно проживали з позивачем до 2020 року, та саме з вини позивача вони проживають в іншому житловому приміщенні, оскільки саме його умисні дії, направленні на позбавлення їх житла, шляхом введення в оману щодо підстав їх тимчасового проживання в іншому будинку, спричинили обставини за яких [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, що свідчить про неузгодження дій [PERSON] з нормами моралі, які притаманні суспільству. Та, оскільки в даному випадку між ними існувала домовленість щодо тимчасового проживання в іншому житловому приміщенні, то підстав для визнання їх такими, що втратили право користування спірним будинком немає. З такими доводами відповідачів, суд погодитися не може виходячи з наступного. Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доказування міститься й в приписах статті 81 ЦПК України. Відповідно до положень, викладених в статті 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до статей 79 та 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, з дослідженого в судовому засіданні акту обстеження по факту проживання від 30 вересня 2022 року, вбачається що відповідачі [PERSON] та [PERSON] фактично у спірному будинку не проживають з 2008 року та своїх речей в будинку не зберігають. Указаний акт складений начальником відділу ЦНАП виконкому Воскресенської селищної ради Миколаївської області Тетяною Сиванич у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Будь-яких сумнівів щодо належності та допустимості вказаного доказу у суду не має. Інші обставини, які на думку відповідачів підтверджують їх заперечення проти позову, що є предметом доказування та мають значення для розгляду справи, жодним доказом не підтверджені. Оцінюючи наявні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд дійшов висновку, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] не проживають у спірному будинку понад 13 років без поважних причин, витрат на його утримання не несуть, до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду не зверталися, між сторонами не укладалось угод з приводу користування спірним будинком, а позивачем не чинилось відповідачам перешкод у їх праві на користування будинком. Належних та допустимих доказів, що спростовують зазначений висновок суду матеріали справи не містять, не надали таких доказів й відповідачі, які відповідно до приписів частини третьої статті 12 ЦПК України повинні довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень проти позову. Інші доводи сторін, які наведені ними в ході судового розгляду справи, не потребують детальної юридичної оцінки та обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України»). Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову, що є наслідком визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням та задоволення позову в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Ураховуючи положення статті 141 ЦПК України та приписи Закону України «Про судовий збір», судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Оскільки судом позов задоволено повністю, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, який сплачений за вимогу немайнового характеру в розмірі 908 гривень, зокрема по 454 гривень з кожного.

Outcome: approved