Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

У липні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах її неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] , третя особа - Магдалинівська селищна рада Новомосковського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВРЗ №276968, реєстраційний №1125, виданого Магдалинівською державною нотаріальною конторою 13.11.2012 року. У зазначеному житловому будинку зареєстровано шість осіб - позивач, як власник житла, його племінниця [PERSON] з її двома неповнолітніми синами - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] (дядько позивача) та його дружина - [PERSON] (тітка позивача). Протягом останніх двох років відповідачі у вказаному житловому будинку лише зареєстровані, а фактично в ньому не проживають без поважних причин, тобто з 2020 року, оскільки добровільно за власним волевиявленням залишили своє місце реєстрації і виїхали на інше постійне місце проживання, а за своїм зареєстрованим місцем проживання безпричинно не з`являються. Також відповідачі не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей в будинку не має. Позивач, будучи одиноким хворим пенсіонером похилого віку не може оформити субсидію через реєстрацію відповідачів у його житловому будинку. З боку позивача ніяких перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачам не вчинялись. У близьких родинних відносинах із відповідачами він не перебуває, вони не є членами його сім`ї. Фактичне місце проживання відповідачів позивачу не відомо, добровільно зніматись з реєстрації відповідачі не бажають, чим чинять йому, як власнику житла перешкоди в користуванні його житловим будинком, оскільки він позбавлений можливості отримувати житлові соціальні пільги та вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг. Домовленості про збереження за відповідачами місце реєстрації немає. Позивач просить усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання [PERSON] , [INFO] та її неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 14.07.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін, відповідачам запропоновано подати відзив на позов. Ухвалою суду від 07.09.2022 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України у зв`язку з її смертю. Ухвалою суду від 22.09.2022 року замінено первісного відповідача [PERSON] , яка діє в інтересах малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на належних відповідачів - [PERSON] , який діє в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , який діє в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який діє в інтересах малолітнього [PERSON] та [PERSON] , який діє в інтересах малолітнього [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відзивів на позовну заяву від них не надходило. Представник третьої особи - Магдалинівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та прийняти рішення відповідно до норм Закону. Вислухав пояснення позивача, допитавши свідків та дослідивши надані письмові докази, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь -які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Частиною першою ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Відповідно до частини 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави позбавлення члена сім`ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , який належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13.11.2012 року (реєстровий №1125) державним нотаріусом Магдалинівської державної нотаріальної контори Мирною А.М. (а.с.7). Позивач зареєстрований та мешкає у вказаному будинку за адресою [ADDRESS] . Як вбачається з довідок виконавчого комітету Магдалиінвської селищної ради та копії домової книги, разом з позивачем у зазначеному будинку зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] та її малолітні сини - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.10-13, 18, 29-33). Згідно акту про встановлення факту проживання від 15.06.2022 року, складеного депутатом Магдалинівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області Асатрян К.С. у присутності сусідів-свідків [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що в житловому будинку за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та її двоє неповнолітніх дітей - [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] та [PERSON] , але не проживають з 2020 року, так як добровільно залишили своє місце реєстрації (а.с. 17). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивача. Позивач у своєму будинку мешкає один. Раніше у будинку також мешкали діти разом з матір`ю, однак приблизно 2,5 років тому вони поїхали і з того часу позивач мешкає один. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є сусідом позивача. Підтвердив, що приблизно два роки позивач мешкає у будинку один. В будинку позивача зареєстровані дядько, тітка позивача ( [PERSON] ), двоє дітей та мати цих дітей, але вони там не бувають і зараз їх не має. Недавно були діти з батьком, трішки побули і поїхали. Ращіпіїв він не бачив приблизно 2 роки. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які є членами сім`ї позивача, з 2020 року фактично не користуються та не проживають у будинку за адресою [ADDRESS] , а також судом не встановлено поважних причин їхньої відсутності за вказаною адресою. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратив право користування будинком [ADDRESS] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування зазначеним будинком, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що мати малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.76). Батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] згідно свідоцтва про народження дитини є [PERSON] (а.с.88). Батько малолітнього [PERSON] , [INFO] у свідоцтві про народження записаний на підставі ст.135 СК України, що підтверджується витягом з актового запису про народження дитини (а.с.91). Згідно рішення виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради від 09.09.2022 року, малолітньому [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини-сироти та наказом служби у справах дітей Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області від 05.09.2022 року №01-05/29 тимчасово влаштовано на проживання в сім`ю родичів (дядька) [PERSON] (а.с.87). Суд вважає за необхідне зазначити, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2003 року, та рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Права малолітньої дитини на проживання у житловому приміщенні є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). У відповідності до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати неповажною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Отже, малолітні [PERSON] та [PERSON] не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх непроживання у спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] має статус дитини-сироти. Згідно до положень ст. 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині визнання малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України у зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягає сплаті судовий збір у сумі 496,20 грн. у рівних частках - по 248,10 грн. з кожного.

Outcome: partial