Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

20.07.2022 представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до Радехівського районного суду Львівської області із позовною заявою до [PERSON] про позбавлення права користуванням житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 14 вересня 1990 на підставі рішення виконкому Радехівської районної Ради народних депутатів від 23.08.1990 № 143 було видано свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок, згідно якого [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . В подальшому « [ADDRESS] була перейменована на «вул. Тарнавського». Згідно будинкової книги на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у цьому житловому будинку серед інших зареєстрований [PERSON] . На сьогодні [PERSON] за вказаною адресою не проживає, вже значний проміжок часу. Підтвердженням цьому є відповідь Лопатинської селищної ради від 20.08.2021 № 100, від 23.11.2021 № 118, від 02.06.2022 № 55, не цікавиться необхідністю сплачувати будь-які кошти за житлово-комунальні послуги, не веде з позивачем спільне господарство та не пов`язаний з ним спільним побутом. Сам факт реєстрації місця проживання [PERSON] за вказаною адресою ускладнює можливість позивача розпоряджатися належним їй нерухомим майном. Зважаючи на викладене просить суд визнати [PERSON] , [INFO] (паспорт серії [NUMBER] від 27.10.2004 року) таким, що втратив право на користування житловим будинком, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.07.2022 вищезазначену справу передано до розгляду судді Патинок О.П. ,- 25.07.2022 матеріали позовної заяви залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 09.08.2022 позивачем були надані додаткові затребувані матеріали на виконання ухвали суду про залишення без руху від 25.07.2022. Ухвалою судді Радехівського районного суду Львівської області від 17.08.2022 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, дану справу призначено до судового розгляду у спрощеному позовному порядку з викликом сторін. Суддя Патинок О.П. з 05.10.2022 по 14.10.2022 перебувала на лікарняному. В судове засідання 25.10.2022 сторони не з`явилися. На адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує (а.с.46). Відповідач в судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву до суду не надходило. Про час та місце розгляд справи повідомлений, згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень та оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України (а.с.44-46) Виклик відповідача здійснений поштою за адресою його реєстрації, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення [PERSON] повернулись на адресу суду з відмітками «повертається», «адресат відсутній за вказаною адресою». Причин неявки [PERSON] суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. На запит суду з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області надійшла довідка про місце реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , яка підтверджує місце реєстрації [PERSON] за вказаною адресою. Відповідно до п. п. 91, 99, 100, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року поштові відправлення, поштові перекази доставляються оператором поштового зв`язку адресатам на поштову адресу або видаються в об`єкті поштового зв`язку. Рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" та "Судове повідомлення", які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. У разі, коли адресата неможливо повідомити про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу за номером телефону, зазначеним відправником у поштовій адресі, до його абонентської поштової скриньки вкладається повідомлення про надходження такого поштового відправлення, поштового переказу. У разі відмови адресата одержати судову повістку чи повідомлення особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку або повідомлення, вважається повідомленою. Виходячи з цього, порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки або повідомлення, неявка адресата за її отриманням у поштовому відділенні є відмовою від її отримання, а тому повідомлення особи про судовий розгляд вважається належним. Суд за письмовою згодою позивача, відповідно до ст. 280 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу заочно на підставі наявних у справі доказів. Інших заяв, клопотань від сторін не надходило. Згідно із ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку, на підставі наявних доказів, які знаходяться у матеріалах справи. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, за відсутності заперечень позивача, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, заслухавши представника позивача суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що згідно Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 14 вересня 1990 року [PERSON] на підставі рішення виконкому Радехівської районної Ради народних депутатів від 23.08.1990 № 143 на праві власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.4). Відповідно до будинкової книги на житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] , серед інших зареєстрований [PERSON] (а.с.11-14) Згідно відповіді Лопатинської селищної ради від 20.08.2021 р. № 100, від 23.11.2021 р. № 118, від 02.06.2022 р. № 55 - [PERSON] [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Станом на 20.08.2021, 23.11.2021, 02.06.2022 [PERSON] за вказаною адресою не проживає (а.с.8-10). Із повідомлення КП Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації від 01.08.2022 №2445 станом на 31.12.20212 право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстроване в КП ЛОР «ЧМБТІ» 14.09.19990 р. за колгоспним двором, головою якого є [PERSON] (а.с.27). Як видно із копій квитанцій [PERSON] сплачує за комунальні послуги (а.с.15). Відповідно до приписів ч. 1, 2 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно змісту ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Саме власник відповідно до приписів ст. 319 ЦК України володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як врегульовано положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Вирішуючи питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить з того, що спір виник щодо права користування майном, яке перебуває у приватній власності, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Так, зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи той факт, що відповідач відсутній понад один рік у спірному будинку, який є особистою власністю позивача, що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності сторонами не надано, а судом не здобуто, тому суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування зазначеним вище житловим будинком. У п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71,72 ЖК України застосуванню не підлягають. При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні доведено, що відповідач [PERSON] не є власником та не проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , не надає коштів на утримання даного житлового будинку, а тому в силу формальної реєстрації відповідача у будинку, який належить на праві приватної власності [PERSON] відповідач порушує право останньої на володіння, користування та розпорядження належним її майном, а тому суд дійшов висновку визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Разом з тим, порядок зняття з реєстраційного обліку визначений Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», статтею 7 якого передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється (серед іншого) на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно із вимогами ст.141 ЦПК України, суд залишає судові витрати на стороні позивача.

Outcome: approved