Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

07.12.2021 представник позивача адвокат Гупал Р.М. звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача залишок заборгованості за договором позики №13/09/19-8 від 13.09.2019 з додатковою угодою №4 від 30.09.2020 у сумі 261854 грн. 46 коп., витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у сумі 31092,72 грн., та витрати по оплаті судового збору у розмірі 2618,54 грн. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. 13.09.2019 між позивачем та відповідачем був укладений письмовий договір позики №13/09/19-8, предметом якого було передання у власність позичальника грошових коштів у сумі 84128 грн. 05 коп., що за курсом НБУ (1 долар США = 24,831184 грн.) на день укладення цього договору було еквівалентно 3388 доларів США 00 центів зі строком повернення до 13.12.2019 включно. В подальшому у зв`язку з неповерненням позики та зміною курсу долару США, на виконання п. 7 договору позики, між сторонами було укладено додаткову угоду №1 від 16.12.2019, додаткову угоду №2 від 09.04.2020, додаткову угоду №3 від 22.06.2020, додаткову угоду №4 від 30.09.2020 до вказаного договору позики, якими у зв`язку зі зміною курсу долару США змінювалась сума позики та строк її повернення, зокрема відповідно до додаткової угоди №4 сума позики складала 101965 грн., що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар=28,450 грн.) на день укладення додаткової угоди було еквівалентно 3584 долари США 00 центів зі строком повернення до 13.01.2021. Станом на 13.01.2021 відповідач частково погасив борг за договором позики у розмірі еквівалентному 941 долар США. Залишок боргу становив 74136,00 грн., що за курсом продажу товарів США в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 28,05 грн.) дорівнював 2643 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, 13.09.2019 між позивачем та відповідачем був укладений договір застави транспортного засобу, а саме відповідачем було передано у заставу власний транспортний засіб. 23.04.2021 приватним нотаріусом Кучер А.А. на адресу відповідача була направлена заява позивача про повернення залишку суми боргу, а також сплати неустойки, яка задоволена не була. У зв`язку з чим, приватним нотаріусом Лозенко В.В. було видано виконавчий напис №1070 від 29.04.2021 про звернення стягнення на предмет застави, а саме автомобіль відповідача. Зазначений автомобіль в установленому законом порядку було реалізовано 29.11.2021 шляхом проведення електронних торгів ДП «СЕТАМ», позивачем отримано в рахунок погашення боргу 59256,32 грн. Пунктом 10 укладеного між сторонами договору передбачено, що у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за договором позики, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми, та неустойку у розмірі 1% за кожен календарний день існування простроченої заборгованості. На підставі вказаного, позивач просить стягнути з відповідача 261854,46 грн., яка складається з суми боргу, пені, 3% річних та інфляційних збитків. Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу, які складають 31092,72 грн. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином та своєчасно. Від представник позивача адвоката Гупал Р.М. до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, та проти постановлення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, причину не явки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008р. у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) вказує, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до вимог ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін в заочному\~провадженні за\~згодою представника\~позивача за наявними в справі доказами за правилами спрощеного позовного провадження. 07.12.2021 вказана позовна заява надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А. 04.01.2022 судом здійснено електронний запит до Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надано 04.01.2022. Ухвалою судді від 15.02.2022 прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 09.11.2022 постановлено проводити заочний розгляд за вказаною позовною заявою. Судом встановлено, що 13 вересня 2019 року між позивачем та відповідачем був укладений письмовий договір позики №13/09/19-8, предметом якого було передання у власність позичальника грошових коштів у сумі 84128 грн. 05 коп., що за курсом НБУ (1 долар США = 24,831184 грн.) на день укладення цього договору було еквівалентно 3388 доларів США 00 центів зі строком повернення до 13.12.2019 включно. Вказана позики є безпроцентною. В подальшому у зв`язку з неповерненням позики та зміною курсу долару США, на виконання п. 7 договору позики, між сторонами було укладено додаткову угоду №1 від 16.12.2019, додаткову угоду №2 від 09.04.2020, додаткову угоду №3 від 22.06.2020, додаткову угоду №4 від 30.09.2020 до вказаного договору позики, якими у зв`язку зі зміною курсу долару США змінювалась сума позики та строк її повернення, зокрема відповідно до додаткової угоди №4 сума позики складала 101965 грн., що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар=28,450 грн.) на день укладення додаткової угоди було еквівалентно 3584 долари США 00 центів зі строком повернення до 13.01.2021, на підтвердження чого відповідачем було складено також розписку. Відповідачем станом на 13.01.2021, як зазначає сторона позивача в своєму позові, повернуті кошти позивачу за наданою позикою в розмірі еквівалентному 941 долар США. Залишок позики за договором залишається неповернутим, хоча строк його повернення настав. У зв`язку з невиконанням умов вказаного договору позики, з додатковими угодами, позивач звернулась до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису на предмет застави. Приватним нотаріусом Лозенко В.В. було видано виконавчий напис №1070 від 29.04.2021 про звернення стягнення на предмет застави, а саме автомобіль відповідача. Зазначений автомобіль в установленому законом порядку було реалізовано 29.11.2021 шляхом проведення електронних торгів ДП «СЕТАМ», позивачем отримано в рахунок погашення боргу 59256,32 грн. Відповідно до приписів ст. 1051 ЦК України, позичальник має\~право оспорити\~договір позики\~на тій\~підставі,\~що грошові\~кошти або\~речі насправді\~не були\~одержані ним\~від позикодавця\~або були\~одержані у\~меншій кількості,\~ніж встановлено\~договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Вказаний договір позики з додатковими угодами до нього недійсними не визнавались, та доказів їх фіктивності або нікчемності до суду надано не було, та їх не оскаржено в судовому порядку. \~ Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зобов`язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши вказаний договір позики, у відповідача виникли зобов`язання по поверненню коштів. Частиною 1\~статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом. Згідно зі ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. За приписами\~ст.\~530\~ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 29 червня 2016 року у справі №6-1188цс16 «Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. \~Статтею 610\~ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Суд, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, враховуючи приписи ст. 204 ЦК України, за якими правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, та враховуючи, що позивачем були отримані частково грошові кошти за договором позики з урахуванням додаткової угоди №4, залишок боргу станом на 01.12.2021 за наданою позикою складав 74136,15 грн., з якої позивачу повернуто за рахунок звернення стягнення автомобіль 59256,32 грн., а тому вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача залишку коштів за вказаним договором позики в розмірі 14879,83 грн. є такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, та доказів її повернення до суду надано не було. Таким чином, судом встановлено, що зобов`язання відповідачем належним чином не виконані, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення залишку суми позики в розмірі 14879,83 грн. є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Пунктом 10 укладеного між сторонами договору позики передбачено, що у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за договором позики, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми, та неустойку у розмірі 1% від суми займу за кожен календарний день існування простроченої заборгованості. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. \~ За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать. Таким чином, встановлено, що позичальником прострочено виконання грошового зобов`язання, а тому останній зобов`язаний сплатити позикодавцеві відповідно до пункту 10 Договору три відсотки річних за період з 14.01.2021 по 01.12.2021 в розмірі 1962,07 грн. відповідно до частини другої статті 625 ЦК України та наведеного розрахунку сторони позивача, з яким погоджується суд, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. За розрахунком сторони позивача в його позові, інфляційні витрати відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України в даному випадку становлять 6294,16 грн. Як зазначено в правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Відповідно до частини першої та другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.\~Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 27 січня 2016 року № 6-771цс15, від 22 березня 2017 року № 2311цс16. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою\~статті 625 ЦК України\~інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Зазначене узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Отже, норма ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». Суд встановив, що 13.09.2019 був укладений договір позики з додатковими угодами до нього, за умовами яких грошовий еквівалент зобов`язань був визначений у еквіваленті до долару США, та у зв`язку зі зміною курсу між сторонами укладались додаткові угоди з перерахунком суми позики, яка визначена у гривні, тобто, у цьому випадку предметом грошового зобов`язання є грошові кошти, виражені в гривнях із перерахунку еквівалента в іноземній валюті, у зв`язку з чим витрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, а тому суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні позовної вимоги про стягнення суми інфляційного збільшення боргу в сумі 6294,16 грн., та зазначення їх в умовах укладеного договору в даному випадку суперечить приписам вимогам законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 551 ЦК України). Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17 (провадження № 14-319цс19) зроблено висновок, що «положення частини третьої\~статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства\~дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц». За вказаних обставин, суд враховує, що стягнення неустойки (пені) у розмірі, який просить стягнути позивач відповідно до наданого суду розрахунку значно перевищує розмір заборгованості за наданою позикою, ціни договору (суми позики - 101965,00 грн.), більша частина з якої повернута позивачу, а тому не може вважатися такою, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а тому суд, з урахуванням встановлених судом обставин, вважає за можливе зменшити розмір пені до 20000 грн., а від так позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково за наведених вище обставин. Згідно ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. Позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Так, як вбачається з матеріалів справи стороною позивача було заявлено вимогу про компенсацію витрат на правничу допомогу. В обґрунтування якої додано: копію договору №б/н про надання правової допомоги від 15.09.2020 укладеного між позивачем та адвокатом Гупал Р.М., додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги б/н від 15.09.2020, додаток до договору про надання правової допомоги б/н від 15.09.2020 між позивачем та адвокатом Гупалом Р.М., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію ордеру, попередній розрахунок вартості однієї години надання послуг на правову допомогу позивачу відповідно до договору, копію акту наданих послуг від 07.12.2021, копію рахунку-фактуру №б/н від 07.12.2021. Так, в судовому засіданні встановлено, що правничу допомогу позивачу надавав адвокат Гупал Р.М., розмір витрат на правову допомогу складає 13092,72 грн., що складається з наступного: 12000 грн. (орієнтовна вартість наданих послуг) + 6000 грн. (участь у судових засіданнях) + 13092,72 грн. (5% від суми позову). Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч. 2\~ст. 137 ЦПК України). Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Згідно з частиною четвертою статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". Статтями 26, 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення усправі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява N 19336/04. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, у відповідності до вимог\~ст. 137 ЦПК України, представником позивача надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому позивач та його представники не надали документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжні доручення з відміткою банку або інші банківські документи). Рахунок-фактура на суму 10800 грн був виставлений позивачу адвокатом Гупал Р.М. 07.12.2021. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21) Верховний Суд зробив висновок, що апеляційний суд, залишаючи без змін додаткове рішення суду першої інстанції про часткове задоволення заяви [PERSON] про розподіл судових витрат між сторонами, виходив із того, що відповідачем не надано доказів оплати витрат на професійну правничу допомогу. При цьому мотивів ухвалення відповідного додаткового рішення судом першої інстанції, а саме щодо стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 1 000,00 грн, не наведено. Проте, апеляційний суд не звернув уваги на те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Тобто вказана судова практика є незмінною . Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з того, що дана справа перебувала в провадженні суду з грудня 2021 року, судові засідання були проведені за відсутності адвоката в судовому засіданні, проте адвокатом було подано до суду 2 письмові заяви, а тому вказана вимога підлягає частковому задоволенню, та суд вважає заявлений розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 31092,72 грн. є значно завищеним, та вважає, що співмірним розміром судових витрат на надання правничої допомоги, враховуючи складність даної справи, часткове задоволення позову, є 6000 грн., що підлягають відшкодуванню на користь позивача з відповідача, а в іншій частині суд вважає за доцільне відмовити у зв`язку з неспівмірністю. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі 368 грн. 42 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial