Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

02.09.2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона є спадкоємцем за заповітом майна померлої [PERSON] . В січні 2019 року вона дізналася, що спадкодавець була включена за життя до списків членів КСП та одержала сертифікат на право на земельну частку (пай). Після її смерті, вона прийняла спадщину, оскільки проживала з спадкодавцем, однак не оформила належним чином документи на майно у зв`язку з тим, що не знала про їх існування. Через втрату оригіналу сертифікату на право на земельну частку (пай), вона звернулася до суду з позовом про визнання права на частку (пай). Під час цього, вона дізналася, що відповідач не маючи правових підстав вступив у спадщину на підставі вказаного сертифікату та оформив на себе право на земельну частку (пай). Рішенням Кіровської сільської ради від 22.02.2001 року №94 [PERSON] було передано у власність земельну ділянку, кадастровий номер 3523182000:02:000:0332, площею 10,2129 га. Земельну ділянку передано було на підставі сертифікатів на земельну частку (пай), один з яких належить їй за законом. А тому просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 22.05.2000 року, зареєстроване в реєстрі за №796, видане [PERSON] , після смерті [PERSON] , державним нотаріусом Маловисківської державної контори Дробот Л.Г. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача до суду не з`явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності, позовні вимоги не визнають в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . 22.05.1992 року [PERSON] , на випадок своєї смерті залишила заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла своїй дочці [PERSON] . 22.05.2000 року [PERSON] отримав у спадок після смерті [PERSON] , право на земельну частку (пай), розміром 5,66 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки на місцевості, в землі, яка перебуває в колективній власності КСП « Пам`ять Леніна», відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за №796. 15.11.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди землі, об`єктом якого є земельна ділянка площею 10,2129, з кадастровим номером:3523182000:02:000:0332, строк дії договору 30 років. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, право оренди земельної ділянки, на підставі договору оренди землі від 15.11.2018 року, зареєстровано 06.12.2018 року, державним реєстратором Маловисківської РДА, номер запису про інше речове право:29389465. З копії спадкової справи №281 від 24.10.1997 року до майна померлої [PERSON] , із заявою про вступ у спадщину звернувся [PERSON] . На підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія КР №0120868 виданого 07.03.1997 року, [PERSON] отримала право на земельну частку (пай) у землі яка перебувала в колективній власності КСП «Пам`ять Леніна». Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 524 ЦК Української РСР (в редакції на момент виникнення правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ч.1 ст. 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям, згідно ч.1 ст. 534 ЦК Української РСР. Відповідно приписів ст. ст. 548, 549 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Згідно ст. 550 ЦК Української РСР, строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна. Спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини, згідно приписів ст. 553 даного Кодексу. Відповідно до ст. 560 та ст. 561 ЦК Української РСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини. Позивач обгрунтовує свої вимоги тим, що на день смерті спадкодавця вона проживала з нею однією сім`єю, отже вступила у спадщину. Однак, не оформила спадкові права так як не знала про наявність спадкового майна. Однак, даний факт не підтверджено жодним доказом. Позивачем не доведено факт спільного проживання із спадкодавцем, вступу в спадщину шляхом управління та розпорядження спадковим майном. З огляду на матеріали справи, на користь позивача спадкодавцем залишено заповіт, однак позивач у встановлений строк не реалізувала своє право на оформлення спадщини. Крім того, з копії спадкової справи, вбачається, що позивач із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася. Спадкодавець померла [INFO] , при цьому позивач лише 02.09.2021 року звернулася до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яке отримав 22.05.2000 року її брат. Доказів поважності пропуску строку, такої тривалості, не подано. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.09.2022 у справі № 385/321/20, вказав, що в ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). Положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України. У частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, немає вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Факт видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, або видача свідоцтва особі, яка не має прав на спадщину, доводить порушення прав та інтересів особи і саме тому перебіг позовної давності необхідно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців (чи особі, яка не є спадкоємцем), а у разі якщо особа, права та інтереси якої порушені видачою такого свідоцтва, доведе, що про існування такого свідоцтва, яким порушуються його права, йому стало відомо пізніше, то перебіг позовної давності варто пов`язувати саме з таким моментом. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду врахував, що позивач мав довідатися про порушення свого права оскарженим свідоцтвом про право на спадщину протягом розумного строку після моменту його видачі. Отже, позивачем не доведено в судовому засіданні про поважність пропуску строку звернення за захистом порушеного права. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на матеріали справи, позивачем не доведено, що вона вчиняла будь-які дії, що свідчать про прийняття нею спадщини, згідно приписів ст. 553 ЦК Української РСР, а також щодо з`ясування наявності спадкового майна. Крім того, позивачем не подано докази, які б вказували на те, коли саме вона дізналася про отримання її братом-відповідачем свідоцтва про право на спадщину, оскільки в позові, вона вказує, що після втрати оригіналу сертифікату на право на земельну частку (пай), виданий на ім`я спадкодавця, вона почала готувати позов до суду, без посилання на конкретну дату. А тому, враховуючи, що позивач протягом 1997-2021 років не оспорювала свідоцтво про право на спадщину за законом видане відповідачу, суд дійшов висновку, що позивач своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на спадщину (постанова КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №450/2286/16ц), а тому з урахуванням строків позовної давності, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed