Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 05.08.2006 р. вона взяла шлюб із відповідачем; від шлюбу подружжя має двох неповнолітніх дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із позивачем. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спільне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння між подружжям, різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов`язки з питання ведення домашнього господарства, втрачена повага та довіра, подружні стосунки не підтримуються. У судове засідання сторони не з`явилися, позивач в позовній заяві про розірвання шлюбу просила розглядати справу у її відсутності та задовольнити позовні вимоги; відповідач надав суду заяву, в якій просив про розгляд справи у його відсутності, позов визнав та просив його задовольнити. Як встановлено судом, 05.08.2006 р. між позивачем та відповідачем за цим позовом було зареєстровано шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис та видано свідоцтво, що підтверджується відповідною копією, наданою позивачем (а.с. 4). Від шлюбу подружжя має двох неповнолітніх дітей - доньку [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (7, 8). Шлюбі стосунки припинені (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Правовідносини виникли між учасниками справи із сімейних відносин (розірвання шлюбу) та регулюються ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, ст. 51 Конституції України, ст. 24, ч. 1 ст. 110, ч. 2 ст. 104 СК України. Суд, дослідивши докази, надані у порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя; згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Положення ст. 24 СК України, яка визначає однією з основних ознак шлюбу його добровільність, передбачають, що примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є право особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року). Таким чином, суд, з`ясував дійсні підстави позову про розірвання шлюбу (відсутність взаєморозуміння між подружжям, різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов`язки з питання ведення домашнього господарства, втрачена повага та довіра), які у свою чергу вплинули на шлюбні стосунки та призвели до припинення шлюбних відносин, дійшов до висновку, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам цього подружжя, що має істотне значення. Разом з тим, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд бере до уваги те, що відповідач в наданій суду заяві повідомив про визнання позовута не скористався правом брати участь у судових засіданнях, не клопотав про надання строку для примирення, не спростував обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, що вочевидь свідчить про відсутність вільної згоди жінки і чоловіка на шлюб, тому збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох подружжя, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне позов задовольнити повністю. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до приписів ЦПК України (ч. 1 ст. 142 ЦПК України): позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50% судового збору.

Outcome: approved