Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить: визнати за нею у порядку спадкування за законом право власності на частину житлового будинку з будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що після смерті [INFO] бабусі позивачки спадкодавиці [PERSON] , [PERSON] , як єдина спадкоємиця до майна померлої за правом представлення, та яка постійно проживала з бабусею, у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, до якої входить вищевказана частка житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами. Однак, нотаріальною конторою у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку житлового будинку було відмовлено, оскільки спадкоємицею не надано документів, які б посвідчували право власності на житловий будинок, рекомендовано звернутися до суду. Ухвалою Броварського районного суду Київської області від 20 жовтня 2021 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 07 грудня 2021 року до суду надійшов відзив виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, в якому відповідач зазначає про розгляд даної справи на розсуд суду, за відсутності представника відповідача. 07 грудня 2021 року третя особа [PERSON] подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує, проти їх задоволення не заперечує. Ухвалою Броварського районного суду Київської області від 07 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Броварського районного суду Київської області від 16 серпня 2022 року витребувано у Броварської районної державної нотаріальної 03 грудня 1992 року [PERSON] . 01 вересня 2022 року матеріали вказаної вище цивільної справи надійшли до суду. 21 жовтня 2022 року представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. З свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] (мати позивачки) померла [INFO] . Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, сформованого 14 листопада 2015 року [PERSON] померла [INFO] . Згідно з довідкою, виданою 26 грудня 2017 року Требухівською сільською радою Броварського району Київської області [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] . З матеріалів спадкової справи № 828/2015, заведеної відносно майна [PERSON] , встановлено, що спадкоємець за законом, яка на момент смерті була зареєстрована та проживала разом з спадкодавицею [PERSON] , [PERSON] , позивач у справі, прийняла спадщину після [PERSON] . Листом від 29 грудня 2015 року Броварська районна державна нотаріальна контора Київської області відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що позивачем не надано документа, що посвідчує право власності спадкодавиці на частку житлового будинку. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частини першої, третьої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з підпунктами 4.14, 4.15, 4.18 пункту 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. За нормою частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зз статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду справ про спадкування» при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966р. та погодженого з Верховним Судом УРСР 15.01.1966р., який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995р., та інших нормативно-правових актів. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Згідно п. 1 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року, реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Пунктом 7 даної Інструкції передбачено, що така реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком N 1, зокрема, на підставі свідоцтва про право власності на будинки (домоволодіння), які видані виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих або органами комунального господарства на підставі рішень виконкомів. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Факт належності [PERSON] , яка померла [INFO] , житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , підтверджується наступними документами: - \~ \~ \~ \~згідно погосподарського обліку та відповідно погосподарської книги за № 19 за 1992-1996 роки особовий рахунок № [NUMBER] , [ADDRESS] була зареєстрована та рахувалась головою 1/2 частини домогосподарства [PERSON] 1905 року народження. На момент її смерті разом з нею в житловому будинку були зареєстровані та проживали: [PERSON] , 1938 року народження зять; [PERSON] , 1966року народження- онука; [PERSON] , 1970 року народження - онук (помер у 2011 році); [PERSON] , [INFO] - правнук. За даною адресою також була зареєстрована та проживала дочка [PERSON] - [PERSON] (мати позивача), 1939 року народження, яка померла [INFO] . Головою іншої частини домогосподарства відповідно до погосподарської книги № 19 за 1992 -1996 роки, особовий рахунок № [NUMBER] в [ADDRESS] рахувався [PERSON] , 1927 року народження, який являвся зятем [PERSON] . -технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, виготовленого на ім`я [PERSON] , на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі статтею 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право власності на спадщину на нерухоме майно, тобто заміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язком, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (абзац 3 частини другої статті 331 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право на нерухоме майно, які підлягають державні реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положеннями пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, встановлено, що вказана частина житлового будинку була набута спадкодавцем [PERSON] у власність при житті з законних підстав, право власності на дане нерухоме майно у неї виникло у відповідності до вимог законодавства, що регулювало дані правовідносини і було чинним станом на час виникнення права власності. Станом на день смерті дана частка житлового будинку належала спадкодавцю, тому він увійшов до спадкового майна, на яке відкрилась спадщина. Оскільки нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину щодо вказаного нерухомого майна з законних підстав, то позивач має право на судовий захист. Таким чином, суд приходить до висновку що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved