Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

Рух справи 01.12.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 01.12.2021, за підписом представника позивача - адвоката Воїна С.М. (діє на підставі ордера) в якій позивач просить суд: - звільнити з під арешту земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:72:515:0015, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0958 га та належить на праві приватної власності [PERSON] , накладений ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва 03.09.2003 по справі № 2-2457, реєстраційний номер обтяження 1465931, зареєстрований 12.11.2004 16:01:00 першою київською державною нотаріальною конторою (01135, м. Київ, просп. Перемоги, 11); - направити рішення суду про звільнення майна з-під арешту державному реєстратору (державному/приватному нотаріусу) для виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження: зареєстровано 12.11.2004 16:01:00 за №1465931 реєстратором: перша київська державна нотаріальна контора, 01135, м. Київ, проспект Перемоги, 11, щодо земельної ділянки з кадастровий номером 8000000000:72:515:0015, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0958 га та належить на праві приватної власності [PERSON] , накладений ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва 03.09.2003 по справі 2-2457. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 09.12.2021. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13.12.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Обґрунтування позову В позові вказується, що 08.09.2003 [PERSON] набула права власності на житловий будинок, житловою площею 65,20 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Зазначається, що 12.04.2011 [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:72:515:0015, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0958 га. Зауважується, що під час перевірки актуальних даних щодо земельної ділянки в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, [PERSON] виявлено, що за адресою земельної ділянки знаходиться обтяження, а саме: -тип обтяження: арешт; -реєстраційний номер обтяження: 1465931; -зареєстровано: 12.11.2004 року 16:01:00 за № 1465931 реєстратором: Перша київська державна нотаріальна контора; -підстава: ухвала, б\\н, 03.09.2003, Нарсуд, р-н Соломянський. При цьому, вказується, що зазначене підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.08.2021, номер довідки 271096938. Разом з тим, зазначається, що якщо перевірку робити в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за параметром перевірки по кадастровому номеру земельної ділянки, обтяження відсутнє, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.11.2021, номер довідки 284757488. Крім того, в позові вказується, що 23.11.2021 позивачем отримано копію ухвали на підставі якої 12.11.2004 було зареєстровано обтяження за № 1465931, за змістом якої вбачається, що позивачем є [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним державного акту на право власності на землю. Позивач зазначає, що [PERSON] помер [INFO] , він був батьком [PERSON] , після смерті її батька у спадщину ніхто не вступав, так як не було майна, однак в архівах сімейних документів, було знайдено рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11.02.2004, справа № 2-2457 2004 р., яким визнано незаконним рішення Київської міської ради № 91/1525 від 08.11.2001 про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для [PERSON] у приватну власність земельної ділянки по [ADDRESS] ; визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю № 72-02237, виданий 06.12.2001 на ім`я [PERSON] тощо. В позові звертається увага на те, що рішення суду набрало законної сили, однак арешт судом знятий не був. При цьому, наголошує, що [PERSON] не була учасником справи, а її батько [PERSON] помер, тому [PERSON] не може скористатися правом на подачу клопотання про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі № 2-2457 2004 р. В обґрунтування позову вказується, що оскільки, [PERSON] є власником нерухомого майна: житловий будинок та земельна ділянка, яка фактично є обтяжена арештом, про який вона нічого не знає, то, на думку позивача, вона має законні підстави для звернення з даною позовною заявою до суду для захисту своїх законних прав та інтересів щодо виключення майна з-під арешту. Щодо правової позиції відповідачів Відзиви на позовну заяву від відповідачів на адресу Солом`янського районного суду міста Києва не находили. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичних осіб - відповідачів. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи з відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА, відповідачі ( [PERSON] , [PERSON] ) зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з 19.08.1993 та 09.04.1996 (відповдіно) по теперішній час. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV громадянин України зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до ч. 10 ст. 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом. Суд надіслав копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів на відому адресу реєстрації відповідачів ( [PERSON] , [PERSON] ): [ADDRESS] , які були отримані «за довіреністю» 21.07.2022, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, долученими до матеріалів справи. Вживаючи всіх залежних від суду додаткових заходів задля повідомлення про розгляд даної справи, 13.06.2022 суд зробив оголошення: - для відповідача [PERSON] про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади, - унікальний покажчик ресурсу: https://sl.ki.court.gov.ua/sud2609/gromadyanam/111/1283855/; - для відповідача [PERSON] про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади, - унікальний покажчик ресурсу: https://sl.ki.court.gov.ua/sud2609/gromadyanam/111/1283852/. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена. Будь-яких письмових заяв від відповідачів не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зважаючи на те, що відповідачів належним чином повідомлено про розгляд справи (за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Зі змісту долученої представником позивача до позовної заяви копії свідоцтва про смерть, виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві вбачається, що [PERSON] помер [INFO] (а.с. 10). На а.с. 11 знаходиться долучена позивачем до позову копія державного акту, зміст якої є нечитаємим. Як вбачається з копії ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 03.09.2003 (а.с. 14) судом було накладено заборону на відчуження [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] . Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11.02.2004 у справі № 2-2457 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Київського міського управління земельних ресурсів КМДА, Київської міської ради про визнання Державного акта про право приватної власності на землю та рішення Київської міської Ради недійсними та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою було вирішено: -визнати незаконним рішення Київської міської Ради № 91/1525 від 08.11.2001 про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків і господарських будівель в частині передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки по [ADDRESS] ; -визнати недійсним Державний акт на право власності на землю № 72-02237, виданий 06.12.2001 на ім`я [PERSON] . Також, до матеріалів справи позивачем долучено копію договору дарування від 08.09.2003 (а.с. 21), укладеного між [PERSON] та позивачкою - [PERSON] , відповідно до п. 1 якого, даруватель подарував, а обдарована прийняла в дар 71/100 частину житлового будинку під [ADDRESS] . З наявної в матеріалах справи інформаційної довідки № 271096938 від 18.08.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 23) вбачається, що за пошуковим запитом « [ADDRESS] » у відомостях з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відображається наступне обтяження: -тип обтяження: арешт (архівний запис); -реєстраційний номер обтяження: 1465931; -зареєстровано: 12.11.2004 16:01:00 за № 1465931 реєстратором: Перша Київська державна нотаріальна контора; -підстава обтяження: ухвала, б/н, 03.09.2003, Нарсуд, р-н Солом`янський; -об`єкт обтяження: земельна ділянка, склад: ціле, стан: добудоване, статус: жиле, коментар: мкр. Жуляни, адреса: [ADDRESS] . -власник: [PERSON] . З наявної в матеріалах справи, інформаційної довідки № 284757488 від 15.11.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 24) вбачається, що за пошуковим запитом кадастрового номеру земельної ділянки «8000000000:72:515:0015» відомості про реєстрацію вказаного обтяження відсутні. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.ст. 80, 89 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положення цивільного законодавства щодо правовідносин з права власності, вимагають наявності документарних доказів для підтвердження факту існування права власності. Завдання суду під час вирішення спорів полягає у встановленні фактичних обставин справи на підставі тих доказів, які є допустимими, надані учасниками справи і можуть бути досліджені з наданням їм правової оцінки згідно із вимогами закону. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Такі тези викладено та застосовано, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 275/732/17 (провадження № 61-15117св21). Разом з тим, у справі, що є предметом розгляду, судом встановлено, що позивач не подав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо наявності у нього прав щодо обтяженням. Як вказано у постанові Верховного Суду від 25.10.2022 у cправі № 910/11884/21 на позивача покладається обов`язок довести, яким чином порушується його право або законний інтерес, а суд лише після підтвердження таких доводів може надавати оцінку усім обставинам спірних відносин, оскільки відсутність порушених прав чи інтересів є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, суди мають надавати оцінку щодо можливості поновлення права/захисту інтересу в обраний позивачем спосіб. Таким чином, практика Верховного Суду щодо необхідності першочергового встановлення порушеного права позивача є усталеною, як і неодноразово наголошувалося судом касаційної інстанції на необхідності встановлення судами порушеного права позивача та можливості його поновлення в обраний ним спосіб. Упостанові Верховного Суду від 28.09.2022 у cправі № 910/6165/21 зазначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, а права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, тому право власності (користування, володіння, розпорядження) виникає лише з моменту здійснення державної реєстрації цього права і це право не може виникнути раніше, оскільки норма закону щодо державної реєстрації права власності є імперативною. Позивачем до матеріалів справи не надано налеєниїх та допустимих доказів наявності у неї права власності на 71/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як речового права, а саме на підставі договору дарування від 08.09.2003. За змістом Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002, яке було зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445, установлено, що до 01.01.2012 державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності Законом України від 11.02.2010 N 1878-VI (1878-17) "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Враховуючи, що право власності на визначену частину вказаного житлового будинку у позивачки виникло до 2012 року, то на підтвердження чинності такого права їй необхідно було надати довідку БТІ про те, що станом на 01.01.2013 відповідна нерухомість їй належала та/або інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підтвердження права власності на будинок станом на дату звернення до суду з відповідним позовом. Натомість, матеріали справи містять лише копію договору дарування від 08.09.2003 (а.с. 21), який не може бути самостійним належним доказом існування відповідного права власності на момент звернення до суду з огляду на те, що з 2003 року власник міг змінитись. Щодо посилань, які місяться в позові, про те, що 12.04.2011 [PERSON] отримано державний акт на право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , то в матеріалах справи наявна копія державного акту (а.с. 11), проте зміст такої копії фактично нечитаємий. Державні акти в період 2009-2012 років друкувалась на бланках синього кольору. Дійсно, державні акти синього кольору залишається чинним і на сьогодні, але для розпорядження правами щодо земельного ділянки необхідно отримати витяг з ДЗК (державного земельного кадастру) /див. постанову Кабінету Міністрів України від 12.11.2008 № 1019 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 № 449"/. Враховуючи, що з набранням чинності Закону України «Про державний земельний кадастр» та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» від 17.10.2012 № 1051 посвідчення права власності на земельну ділянку здійснюється без оформлення державних актів, особа, яка згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку, є власником земельної ділянки, у разі його втрати, після державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі на підставі розробленої технічної документації для підтвердження реєстрації земельної ділянки на праві власності на зазначеному земельну ділянку, може, згідно із Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 замовити та отримати витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з послідуючим оформленням права власності на земельну ділянку відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за позивачем до матеріалів позову не додано. Отже суд дійшов висновку, що підставою для відмови в задоволенні позову є відсутність в матеріалах справи належних доказів наявності у позивача речового права, а саме наявності у нього прав щодо земельної ділянки, про зняття арешту з якої ставиться питання. Таким чином, оскільки позивачка не довела порушення її права чи безпосереднього інтересу, то вона є неналежним позивачем у цій справі. Це є самостійною підставою для відмови в позові. Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9). У пункті 114 постанови Великої Палати верховного суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити». Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ще й тому, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами належності відповідачів, яких ним визначено у позові. У постановах Верховного Суду, зокрема, від 31.08.2022 у справі № 521/6739/11 (провадження № 61-12575св21), від 19.10.2022 у справі № 761/37809/20 (провадження № 61-7215св22) зазначено, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. В позові не наведено переконливих обгрунтувань та судом не встановлено обставин за яких задоволення позову, а саме: звільнення з-під арешту земельної ділянки можливо задовольнити саме за рахунок визначених позивачем осіб: [PERSON] та [PERSON] . Те, що відповідне обтяження було накладено у межах судової справи, де вказані особи виступали позивачами, не означає, що саме вони є відповідальними за зняття такого обтяження. Побіжно, суд звертає увагу на те, що за змістом копії ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 03.09.2003 судом було накладено саме заборону на відчуження [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] , а не накладено арешт на відповідну земельну ділянку. Вбачається, що заборона відчуження (конкретній особі) та накладення арешту є різними правовими категоріями, при цьому, арешт - є більш широким поняттям. Крім того, суд звертає увагу на те, що як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:72:515:0015 (а.с. 24), відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження - відсутні. Щодо доводів позивача про наявність обтяжень на земельну ділянку за певною адресою, то суд зауважує на тому, що за однією адресою можуть знаходитися декілька земельних ділянок. Отже, наявними матеріалами справи порушення прав позивача (в т.ч. визначеними нею відповідачами) не підтверджено. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи все наведене в сукупності, з огляду на те, що визначення суб`єктного складу учасників та доведення наявності порушеного права процесуальним законом покладено саме на позивача, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed