Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

У вересні 2021 року позивачі [PERSON] та [PERSON] , звернулись до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить будинок [ADDRESS] . Співвласником вказаного будинку є [PERSON] на підставі договору дарування від 25.09.2013. В будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак, позивачі зазначають, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у вищевказаному в житловому приміщенні понад рік без поважних причин, так як проживають в другому місці разом зі своєю сім`єю. Особисті речі відповідачів за місцем реєстрації відсутні. Крім того, відповідачі не сплачують комунальні платежі в утриманні житла участі не беруть. Позивачам відомо, що відповідачі вибули на постійне місце проживання до іншого населеного пункту. Наявність реєстрації у відповідачів порушує право позивачів, як співвласників домоволодіння на вільне розпорядження і користування майном. Позивачі не мають можливості оформити субсидію та розпорядитись домоволодінням на свій розсуд. Посилаючись на викладені обставини, позивачі просять суд визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: будинок [ADDRESS] ; судові витрати стягнути з відповідачів в рівних долях. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2021 позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. У листопаді 2021 року від позивачів [PERSON] та [PERSON] , надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12.11.2021 року, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.06.2022 закрито підготовче провадження та призначити дану цивільну справу до судового розгляду по суті. Позивачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку. Подали до суду заяви, в яких зазначили, що позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити в повному обсязі, просять провести розгляд справи за їх відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку, свого представника до суду не направили, будь-яких заяв та клопотань до суду не надали. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадок по закону від 10.01.1978 року (дублікат), посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Тромса Г.А., зареєстрованого в реєстрі за № 5Дн-596, на праві спільної часткової власності належить будинок [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування від 25.09.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського державного нотаріального округу Козаєвою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 5355, [PERSON] є співвласником будинку [ADDRESS] . Згідно витягу з реєстра територіальної громади м. Києва станом на 02.08.2021 за № 66753261 про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою : [ADDRESS] : мати - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована 08.09.1978; донька - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована 21.06.2014; донька - [PERSON] , [INFO] . Зареєстрована 30.01.2017; онук - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 27.02.2014. Факт реєстрації відповідачів перешкоджає повноцінній реалізації права власності позивачам, а саме заважає на власний розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном, позбавляє позивачів можливості оформити субсидію, що призводить до порушення їх прав. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно зі ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач фактично в квартирі не проживає, а позивач, в свою чергу, є законним власником житлового приміщення, вважає, що позовна вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою є законною, обґрунтованою та доведеною, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в рівних долях з відповідачів на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved