Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона та відповідач [PERSON] , зареєстрували шлюб 31 січня 2008 року у виконкомі Новоселицької сільської ради Тячівського району Закарпатської області, за актовим записом №6. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 листопада 2021 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. У період перебування у шлюбі, ними був побудований житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 195.5 кв.м., житлова площа 53.6 кв.м., який розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 2124485300:02:001:0105, площею 0, 068 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою [ADDRESS] . Оскільки, житловий будинок був ними побудований у період шлюбу, він належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому вона має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за нею 1/2 частки будинку та 1/2 частки земельної ділянки, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, що у добровільному порядку вказаний спір вирішити не вдається, так як відповідач відмовляється йти на будь-які контакти та компроміси, що в подальшому може порушити її права спільної сумісної власності на нерухоме майно, набуте за час перебування у шлюбних відносинах. Таким чином, просить постановити рішення суду, яким здійснити поділ майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер 2124485300:02:001:0105, площею 0,680 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. \~ \~ \~ \~ 11 жовтня 2022 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області відкрито провадження у справі та призначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач своїм правом щодо подачі відзиву на позовну заяву не скористався. Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак згідно поданої заяви просив розглянути справу без його участі, а також зазначив, що позовні вимоги визнає повністю, наслідки визнання позову йому зрозумілі. \~ \~ \~ \~ Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4\~ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Із рішення Тячівського районного суд Закарпатської області від 15 листопада 2021 року вбачається, що з 31 січня 2008 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який 15 листопада 2021 року було розірвано. Від даного шлюбу мають трьох синів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 150367477 від 20 грудня 2018 року, житловий будинок загальною площею 195.5 кв.м., житловою площею 53.6. кв. м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44728255 від 20 грудня 2018 року зареєстровано право власності в цілій частці за [PERSON] на підставі: тенічного паспорта, серія та номер 01-72/2018, виданик ФОП [PERSON] , декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ЗК14118331016, виданої 27 листопада 2018 року Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, відомостей з ДЗК, серія та номер 6437489, виданих 18 грудня 2018 року Державним земельним кадастром. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №130744552 від 13 липня 2018 року, земельна ділянка площею 0,068 га, кадастровий номер 2124485300:01:001:0105, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 42040523 від 13 липня 2018 року зареєстровано право власності в цілій частці за [PERSON] на підставі: рішення Новоселицької сільської ради Тячівського району Закарпатської області №399 від 16 березня 2018 року, витягу з Державного земельного кадастру серія та номер НВ-2102528272018 виданого 01 березня 2018 року відділом у Тячівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , який виготовлено ФОП " [PERSON] " 16 листопада 2018 року, замовником значиться [PERSON] , рік побудови житлового будинку 2018 рік ( а.с. 18-24). Згідно зі\~статтею 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Частинами 1, 2\~ст. 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п.п. 23, 24\~постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30\~постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.\~63, ч. 1 ст.\~65 СК України. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі\~ст.60 СК України. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №161/14048/19, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. ч. 1, 4\~ст. 120 ЗК України\~у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У\~Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», в п.182\~зазначено:«Відповідно до положень статей 81,11\~63 зокрема, земельна ділянка,одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність, шляхом приватизації,є його особистою приватною власністю,а не спільною сумісною власністю подружжя,оскільки йдеться не про майно,нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до\~статей 120 ЗК,\~377 ЦК». Судом встановлено, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Таким чином суд прийшов до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, інтереси інших осіб, відтак позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved