Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, вимоги по якому зменшила до судового розгляду, про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію. В позові зазначила, що з 1 червня 1990 року працює на посаді директора Матвіївського загальноосвітнього навчально-виховного комплексу «Всесвіт» Вільнянського району Запорізької області, користується повагою та шаною багатьох мешканців міста Запоріжжя, сіл Матвіївка, Люцерна, Богатирівка, Дружелюбівка, Новософіївка, учнів та випускників навчального закладу, який вона очолює. Відповідач, яка є випускницею Матвіївського навчального комплексу, в 2017 році створила групу в соціальній мережі «Facebook» під назвою « [INFO] », де протягом року публікує статті, що містять обвинувачення позивача у корупції. Зокрема, в грудні 2017 року на сторінці «Матвіївське життя» відповідач розмістила статтю, в якій зазначила, що [PERSON] втілила чимало схем з «відмивання» бюджетних коштів, до яких відносяться фіктивне оформлення працівників лише за трудовими книжками без фактичного виконання трудових обов`язків, закупівля продуктів харчування та апаратури за завищеними цінами, ремонт роботи лише на папері. [PERSON] публікує статті, в яких звинувачує чоловіка позивачки у булінгу, зазначаючи, як на розміщеному нею відео чоловік позивачки справляє на особу морально-психологічний тиск. 27 серпня 2018 року відповідач розмістила в мережі «Facebook» статтю такого змісту. «Ділимося ще одним результатом по директору Матвіївської ЗВНК «Всесвіт» [PERSON] . Прокуратурою району зареєстровано в ЄРДР ще дві заяви, які стосуються розтрати бюджетних коштів, перша заява стосується «відмивання» бюджетних коштів директором школи на закупівлях продуктів харчування для шкільної їдальні, спочатку через фірми свого сина, а потім через родичку (яка, до речі, звичайно, за збігом обставин, проживає в одній із квартир в новобудові, про яку розповідав і [PERSON] ). Друга заява стосується поточного ремонту покрівлі школи виду робіт, об`єму робіт, вартості, документації, Обидві заяви об`єднано в одне кримінальне провадження…». 1 листопада 2018 року на сторінці соціальної групи «Матвіївське життя» відповідач розмістила пост такого змісту: «…Директор школи [PERSON] тішить себе (повторюючи вголос), що вона переоформила нерухомість і вже нічого не доведуть, а стихне обурення, вона розбереться з усіма, хто це питання підняв. Тішитися можна, і «чесно зароблене» приховати можна спробувати, а от совість не купиш, і відповідальність за таку діяльність настане у будь-якому випадку. А мститися за власну корисливість і жадібність собі дорожче.». Разом з тим відповідачка звинувачує позивачку у розповсюдженні брехливих листівок про [PERSON] . Після розміщення статей з ганебним змістом, оснащених фотографіями позивачки, в соціальній мережі, якою активно користуються мешканці громади, позивачці почали телефонувати батьки учнів, знайомі сусіди з питаннями, чи відповідає висвітлена інформація дійсності. Вказану інформацію відповідач розповсюджує у відсутність не лише обвинувального вироку суду, що набрав законної сили, про винні дії позивача, а й навіть у відсутність кримінального провадження, тим самим грубо попираючи презумпцію невинуватості, декларовану Основним Законом України, кримінальним процесуальним законодавством та міжнародними правовими актами. Стосовно ділової репутації, означена інформація ганьбить і її, оскільки позивач є керівником навчально-виховного закладу, яка має бути бездоганним прикладом гідних моральних якостей для учнів та їх батьків і яку велика кількість осіб знають як особу з беззаперечною репутацією, тому ганебні відомості про її схильність до порушення законності не сприяють зміцненню цієї репутації. У зв`язку з викладеним просить визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують її право на недоторканість честі, гідності та ділової репутації оприлюднену та поширену відповідачкою інформацію у соціальній мережі «Facebook» за посиланням: [INFO] (1); зобов`язати відповідачку спростувати поширену нею недостовірну інформацію за посиланням: [INFO] (2); зобов`язати відповідачку видалити з соціальної мережі «Facebook» поширену нею недостовірну інформацію за посиланням: [INFO] (3); заборонити відповідачці розповсюджувати недостовірну інформацію відносно [PERSON] (4); стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 50000 грн. (5); покласти на відповідачку видатки зі сплати судового збору в сумі 768 грн. 40 коп. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. від 30.05.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Заходи забезпечення позову, доказів в справі не застосовувались. До початку судового розгляду представник позивача заявила про залишення без розгляду вимог про стягнення моральної шкоди та відмовилася від вимог про видалення з соціальної мережі «Facebook» недостовірної інформації за посиланням https://www.facebook.com/groups/180209409247034/, а також про заборону відповідачці розповсюджувати недостовірну інформацію відносно [PERSON] . В судових засіданнях 2 лютого 2021 року та 7 вересня 2021 року представник позивача підтримала вимоги позову. Просить про його задоволення стосовно визнання недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право [PERSON] на недоторканість честі, гідності та ділової репутації, інформації, що наявна в статті, розміщеній в соціальній мережі «Facebook» 26 грудня 2018 року під назвою «ПІДВОДИМО ПІДСУМКИ РОКУ», а також про стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею витрат зі сплати судового збору. \~ \~ \~ \~Відповідач позов не визнала і пояснила суду, що інформація, яка міститься в опублікованих в соціальній мережі статях і містить інформацію про діяльність позивача, є констатацією фактів, викладених у соціальних мережах журналістами «Акценту», відеоматеріалах телепрограми «Надзвичайні новини». В позові не зазначено, яка конкретно інформація є недостовірною, між тим фактом є наявність шести кримінальних проваджень, що стосуються діяльності директора Матвіївського ЗНВК «Всесвіт» [PERSON] , які о розслідуються Вільнянським відділом поліції ГУНП в Запорізькій області. Відповідач є головою Всеукраїнської громадської організації «Народний антикорупційний нагляд» у Запорізькій області, входить до складу правління цієї організації, є журналістом газети «Антикорупційний вісник», тому як людина з чіткою громадською позицією вважає своїм обов`язком отримувати інформацію з публічним доступом та доводити її до відома жителів громади, а позивач є публічною особою та має віддавати собі звіт в тому, що до неї та її діяльності буде прикута увага громадськості. Недостовірною є інформація, яка не відповідає дійсності або неправдиво викладена, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, або, які існували, але відомості про них не відповідають дійсності. Разом з тим відомості про існування кримінальних проваджень, предметом з`ясування яких є законність діяльності позивача, є об`єктивними, тобто інформація про вказані кримінальні провадження містить відомості про факти, що існують об`єктивно. Через низьку довіру до правоохоронної системи команда «Народного антикорупційного нагляду» паралельно збирає докази по фактам діяльності директора школи та членів її родини, що мають відношення до навчального закладу, через незалежне детективне журналістське бюро розслідувань, що створене при Всеукраїнській громадській організації «Народний антикорупційний нагляд» в 2013 році, для подальшого долучення до матеріалів кримінальних проваджень. У відповідності до Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, якими є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використаних виразних засобів мови. У зв`язку з викладеним неможливим є оцінка правдивості чи правильності судження. \~ \~ \~ \~У зв`язку з викладеним просить про відмову в задоволенні позову. В судове засідання представник позивача та відповідач не з`явилися, надавши письмові звернення про вирішення справи у їхню відсутність. Наведені обставини зумовили проведення судового засідання без участі сторін, що відповідає вимогам ст. ст. 211, 223 ЦПК України. З`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Реалізація особистих немайнових прав фізичної особи, до різновидів яких відносяться право на повагу до гідності та честі, врегульована Книгою другою ЦК України (ст. 270 ЦК України). Право на повагу гідності та честі кожної фізичної особи, які є недоторканими, встановлено статтею 297 ЦК України. Право на захист порушених гідності та честі фізичної особи внормоване частиною 3 ст. 297 ЦК України. Як випливає з роз`яснень п. п. 15, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з положеннями статті 277 ЦК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. З наведених положень цивільного закону і роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України витікає, що тягар доведення достовірності поширеної інформації закон покладає на особу, що поширила цю інформацію. Відповідно до\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~(далі\~-\~Постанова ПВСУ\~№ 1)\~при розгляді\~справ зазначеної\~категорії суди\~повинні мати\~на увазі,\~ що\~юридичним складом\~правопорушення,\~наявність якого\~може бути\~підставою для\~задоволення позову,\~є сукупність\~таких обставин:\~а)\~поширення інформації,\~тобто доведення\~її до\~відома хоча\~б одній\~особі у\~будь-який\~спосіб:\~б)\~поширена інформація\~стосується певної\~фізичної чи\~юридичної особи,\~тобто позивача:\~в)\~поширення недостовірної\~інформації,\~тобто такої,\~яка не\~відповідає дійсності;\~г)\~поширення інформації,\~що порушує\~особисті немайнові\~права,\~тобто або\~завдає шкоди\~відповідним особистим\~немайновим благам,\~або перешкоджає\~особі повно\~і своєчасно\~здійснювати своє\~особисте немайнове\~право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (абзац перший пункту 19\~Постанови\~ПВСУ № 1). Розв`язуючи вимоги\~про визнання\~недостовірною та\~такою,\~що порушує\~особисте немайнове\~право [PERSON] \~на недоторканість\~честі,\~гідності та\~ділової репутації\~інформації,\~що наявна\~в статті,\~розміщеній в\~соціальній мережі\~ «Facebook»\~26\~грудня 2018\~року під\~назвою «ПІДВОДИМО\~ПІДСУМКИ РОКУ»,\~лише на\~задоволенні яких\~наполягає представник\~позивача,\~суд виходить\~з такого. Стаття 11 Закону України «Про інформацію» містить поняття інформації про фізичну особу, якою є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, що ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Судом встановлено, що 26 грудня 20128 року на сторінці в соціальній мережі «Facebook» «Матвіївське життя» адміністратор Тетяна Миколаївна розмістила статтю під назвою «ПІДВОДИМО ПІДСУМКИ РОКУ», яка містить таку інформацію про позивача: «Станом на 26 грудня 2018 року щодо «чесного директора» Матвіївського ЗНВК «Всесвіт» [PERSON] порушено чотири кримінальні провадження. Ще три справи знаходяться сьогодні на розгляді. Доведено факт отримання надмірних коштів, по яким до цього часу не відзвітувала [PERSON] , від Люцернянської с/р. А ще, - якби не намагалося керівництво правоохоронних органів району прикривати «трудягу», то ГУНП Запорізької області все ж таки побачили кримінал і, відповідно, порушили кримінальну справу по замовним статтям та листівкам…А в нашому випадку всі роки, доки вчителі віддано працювали над вихованням і успішністю дітей, а батьки сумлінно здавали кошти на книжки та їдальню, ремонтували самі класи, [PERSON] втілили чимало схем по «відмиванню» бюджетних коштів. Це і фіктивне оформлення працівників лише за трудовими книжками («мертві душі»), і закупівля продуктів харчування та апаратури за завищеними цінами, і ремонтні роботи лише на папері і кошторисах. … Та й до труднощів в роботі школи можна поставитись з розумінням, якби не «відмиті» директоркою кошти. Наступний рік ВГО «НАН» присвятить, як і завжди, боротьбі з хапугами, та тому, аби [PERSON] та всі особи, які причетні до «злочинів», не змогли уникнути відповідальності» (а. с. ). Означена публікація містить твердження автора про наявність чотирьох кримінальних проваджень щодо директора» Матвіївського ЗНВК «Всесвіт» [PERSON] , які перебувають на стадії досудового розслідування, трьох справ, що знаходяться на розгляді, а також твердження про причетність позивачки до злочинів. За змістом ця інформація містить відомості про здійснення процедури кримінального переслідування позивачки за вчинення кримінально караних діянь, тобто є фактичним судженням, а обставини, які висвітлювала відповідач в згаданій статті іншим особам, мають бути предметом доказування в кримінальному провадженні. Завданням кримінального провадження у відповідності до ст. 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Як випливає із ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина, звинувачена в скоєнні кримінального злочину, вважається невинуватою до тих пір, поки його провина не доведена відповідно до закону. Кожна людина при визначенні його громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і неупередженим судом. Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Презумпція невинуватості та забезпечення доведення вини є однією з засад кримінального судочинства, яка внормована статтею 17 КПК України. Положення згаданої судом статті 17 КПК України узгоджуються зі змістом ст. 2 КК Українми, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Гарантія того, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, становить зміст принципу презумпції невинуватості. Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим (підсудним) злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у § 39 Рішення Страсбурзького суду "Капо проти Бельгії" від 13 січня 2005 року. З роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» випливає, що конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ. Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. За роз`ясненнями п. 19 цієї постанови, визнання особи винуватою у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини. Твердження про наявність кримінальних проваджень щодо позивачки, яка (наявність) припускає, принаймні, повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, тобто суспільно небезпечного винного діяння (дії або бездіяльності), передбаченого Законом України про кримінальну відповідальність (Кримінальним Кодексом України), безпосередньо стосуються її особистих немайнових прав. Інформація про причетність позивача до вчинення кримінально караних діянь є такою, що порочить її честь та гідність, оскільки містить твердження про скоєння нею суспільно небезпечних винних діянь, відповідальність за які передбачена Законом України про кримінальну відповідальність. Позивач є керівником закладу освіти, тому має користуватися повагою та довірою учнів, їх батьків та осіб, що їх замінюють та оточуючих осіб, тому відомості про вчинення нею кримінально караних дій посягають і на її ділову репутацію, що дає суду підстави дійти висновку про те, що поширена відповідачем інформація ганьбить також її ділову репутацію. Тому такі відомості є інформацією, що посягає на особисте немайнове право особи на недоторканість честі, гідності, ділової репутації Як зазначено судом, тягар доведення достовірності поширеної інформації, яка містить в собі фактичні судження і має бути підтверджена належними фактичними даними, закон покладає на особу, що поширила цю інформацію. Разом з тим відповідачем не надано відомостей про наявність таких, що розслідуються та розглядаються судами, кримінальних проваджень, по яким позивачка мала б статус підозрюваної або обвинуваченої особи, тобто суду не надано доказів достовірності цієї інформації. На висновок суду про порушення права позивача на повагу до її честі, гідності та ділової репутації не впливають твердження відповідача про її право на свободу слова, гарантоване статтею 34 Основного Закону України, оскільки Конституцією України та цивільним законодавством встановлені межі здійснення цивільних прав, відповідно до яких при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб та повинна додержуватися моральних засад суспільства (ст. 13 ЦК України). Обмеження в здійсненні права на свободу слова, якщо здійснення цього права посягає на репутацію та права інших осіб, встановлено самою статтею 34 Конституції України з метою захисту репутації та прав осіб, що порушуються (здійснення цих прав може бути обмежене законом, зокрема, для захисту репутації або прав інших людей). Наведене свідчить про те, що свобода слова жодним чином не повинна межувати з посяганням на охоронювані Конституцією та законами України права на повагу до честі, гідності та ділової репутації кожної особи. Наслідки порушення меж здійснення цивільних прав встановлені статтею 13 ЦК України, відповідно до якої у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту (п. 24, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Вирішуючи вимоги позову про спосіб спростування недостовірної інформації, суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача спростувати її, оскільки примусове зобов`язання вчинити дії, які мають ґрунтуватися на добровільному волевиявленні особи, може приректи рішення на неможливість виконання в цій частині через відсутність відповідного волевиявлення відповідача. У зв`язку з викладеним суд вважає за доцільне як спосіб спростування інформації, яка визнана недостовірною, визначити зобов`язання відповідача розмістити на сторінці в соціальній мережі «Facebook» «Матвіївське життя» публікацію про наявність рішення, що набрало законної сили, яким визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, інформацію про наявність чотирьох кримінальних проваджень щодо директора Матвіївського ЗНВК «Всесвіт» [PERSON] , які перебувають на стадії досудового розслідування, про три справи, які знаходяться на розгляді, а також твердження про причетність позивачки до злочинів. Вирішуючи уточнені вимоги про визнання недостовірними та такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, висловлювання в тексті статті про фіктивне оформлення працівників лише за трудовими книжками («мертві душі»), закупівлю продуктів харчування та апаратури за завищеними цінами, ремонтні роботи лише на папері і кошторисах, факт отримання надмірних коштів, по яким до цього часу не відзвітувала [PERSON] , від Люцернянської сільської ради, суд виходить з такого. Відповідно до\~статті 277 ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) при тлумаченні положень\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Статтею 30 Закону України внормовано звільнення від відповідальності за висловлення оціночних суджень. За змістом частини 2 статті 30 Закону оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд вважає, що вказані умовиводи, які зроблені відповідачем внаслідок здійснення громадського контролю, що охоплюється завданнями громадської організації «Народний антикорупційний нагляд», головою якої у Запорізькій області є відповідач, та журналістських досліджень відповідача як журналіста газети «Антикорупційний вісник», є висловленням її оціночних суджень внаслідок обробки висловів у соціальних мережах журналістів «Акценту», відеоматеріалів телепрограми «Надзвичайні новини» крізь призму цілей діяльності громадської організації, філію якої у Запорізькій області вона очолює. Окрім того, суд бере до уваги, що позивач є публічною особою, тому враховує положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872 засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість особистого життя, де зазначається що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначено, що оскільки політичні діячі, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Європейський Суд з прав людини в своїх рішеннях, які є джерелом права в Україні, на підставі практики застосування Конвенції з прав людини та основоположних свобод встановив, що стаття 10 Конвенції обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Зокрема, у рішенні від 067.02.2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Суд вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. У справах «Лігенс проти Австрії» (1986 рік), «Обершлік проти Австрії» (1991 рік) Суд дійшов висновку про те, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський Суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. Зазначені висновки містяться постанові Верховного Суду від 02.06.2021 року в справі № 757/47672/18, і їх в силу ст. 263 ЦПК України враховує суд при розв`язанні подібних правовідносин. Таким чином, позивач, яка є публічною особою, свідомо відкрита для прискіпливого контролю за її особою як з боку активістів, до кола яких відноситься відповідач, так і для пересічних громадян, і має бути терпимою до публічної критики. Окрім того, частиною першою статті 30 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» передбачено, що журналіст має право шукати, одержувати і поширювати інформацію. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки інформації чи ідей, які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Як зазначено судом, відповідач є журналістом газети «Антикорупційний вісник», тому наведені в статті вислови підпорядковані меті журналістської діяльності, а інформація, що міститься в них, отримана внаслідок здійснення журналістських розслідувань, що включають в себе пошук, отримання, збір та поширення інформації, в тому числі «гострої» інформації, що містить відомості про осіб та явища, які становлять значний суспільний інтерес. Разом з тим, за змістом ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. У зв`язку з викладеним суд вважає, що позивач як публічна особа, чия діяльність перебуває в сфері пильної уваги громадськості, задля захисту своєї репутації мала б скористатися правом на відповідь, а також на спростування інформації, яка, на її погляд, ганьбить її честь та ділову репутацію, проте не скористалась цим правом, розпорядившись ним на власний розсуд. Відповідно до правил цивільного процесуального законодавства стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений позивачем судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial