Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

У жовтні 2021 року позивачі звернулися до суду з вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що квартира [ADDRESS] була надана в користування на підставі ордеру за № 8273 від 23 липня 1960 року померлому [PERSON] та членам його сім`ї: дружині [PERSON] та дітям [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ордер виданий на підставі рішення виконкому Подільської районної ради. Власником особового рахунку квартири після смерті [PERSON] була - [PERSON] , та місля її смерті стала позивач [PERSON] . Квартира не приватизована і знаходиться в комунальній власності територіальної громади Київської міської ради. Позивачі зареєстровані в квартирі, зокрема, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] постійно проживають квартирі, в той час як, відповідачі в квартирі тільки зареєстровані, але не проживають та не використовують квартиру, як житлове приміщення понад 14 років. Відповідачі ніякої участі в утриманні квартири не приймають, жодних домовленостей між позивачами та відповідачами щодо збереження права користування житлом на будь-який строк не було. Ухвалою суду від 01.12.2021 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 06.07.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, який згідно протокольною ухвалою було долучено до матеріалів справи. У вказаному відзиві відповідач [PERSON] вказує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки квартира стала непридатною для експлуатації та потребує капітального ремонту, а згідно рішення №228 від 01.07.1985 виконавчого комітета радянської районної Ради депутатів м.Києва, вирішено відселити родину гр. [PERSON] у маневрений фонд за адресою: [ADDRESS] на час проведення ремонту. Однак частина сім`ї, а саме: [PERSON] та її родина відмовилися від відселення. Оскільки на даний час капітальний ремонт будинку не проведений, тому відповідачі проживають без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . 22.07.2022 від представника [PERSON] надійшла відповідь на вказаний відзив, в якій представник не погоджується з викладеними доводами у відзиві та вказує наступне. Так, рішення, на яке посилається [PERSON] не заслуговує на увагу, оскільки було прийняте 01.07.1985 р., а відповідач та її діти були народженні набагато пізніше цих подій. Також наголошує, що посилання відповідача з приводу того, що будинок є непридатним для проживання та потребує капітального ремонту, є безпідставними, оскільки, за останні 5 років даний будинок не визнавався і не потребував капітального ремонту. Будинок, в якому знаходиться квартира, обслуговується постачанням житлово-комунальних послуг, що виключає обставини аварії комунікацій 1985 року, на які посилається відповідач, вказані твердження підтверджуються квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг за період з 01.01.2022 року по 01.06.2022 року. Водночас представником у відповіді на відзив зазначено, що [PERSON] стверджує, що відповідачі квартирою не користуються, проте їй доводиться нести додаткові витрати на утримання житла відповідно до кількості зареєстрованих осіб у ньому. Крім того, [PERSON] наголошує, що перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] вона та будь-які інші особи відповідачам не чинили. Відповідачі квартирою не користуються, кореспонденцію не отримують, поточний ремонт та утримання квартири не здійснюють, та не проживають за зареєстрованим місцем проживання понад 6 місяців, при цьому поважні обставини не проживання на переконання позивача 1 відсутні. 03.08.2022 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому [PERSON] зазначила, що не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Стверджує, що намагалася заселитися до даної квартири, але позивач 1 її не впустила до квартири, що може підтвердити свідок. На підставі ухвали суду від 10.08.2022 року, прийнято рішення про закриття підготовчого провадження та призначено справу до розгляду по суті. Вказаною ухвалою було вирішено питання стосовно виклику свідків, а саме: позивачів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні 19.10.2022 року було заслухано свідків [PERSON] , [PERSON] , а також позивачів [PERSON] , [PERSON] котрі були повідомлені про кримінальну відповідальність за завідомо неправниві показання і за відмову від давання показань. Так, свідок [PERSON] вказала, що в квартирі [ADDRESS] , (далі-квартира) проживають позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відповідача [PERSON] взагалі не знає, жодного разу не з`являвся, відповідач [PERSON] була в квартирі приблизно два роки. Не пам`ятає, хто робив капітальний ремонт в квартирі. Свідок [PERSON] вказав, що [PERSON] та її дітей останнім часом не бачив. Відповідачі більше 10 років не проживають, будинок не є в аварійному стані, конфліктів між сторонами жодного разу не бачив. Вказує, що [PERSON] утримує квартиру. Позивач [PERSON] вказав, що відповідачі взагалі не проживають в даній квартирі. Раніше [PERSON] бачив там лише один раз. Відповідач [PERSON] не сплачувала комунальні платежі і не брала участь у ремонті квартири. Відповідач [PERSON] взагалі ніколи не проживав в квартирі. Речі відповідачів в квартирі відсутні. Позивач [PERSON] вказала, що [PERSON] не проживає в квартирі з початку 2007 року, відповідач [PERSON] ніколи не проживав в квартирі, речей відповідачів у квартирі немає, діти [PERSON] не проживали в квартирі, за комунальні послуги [PERSON] не сплачувала. Стверджує, що її діти та покійний чоловік робили ремонт в квартирі власними силами, дана квартира є в придатному стані для проживання, конфліктів з [PERSON] майже не було, з нею не спілкувались тривалий час. За заявою представника позивача 1 клопотання про допит свідка [PERSON] , знято з розгляду. У суду відсутні підстави ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками [PERSON] , [PERSON] . Їхню заінтересованість в результаті розгляду справи не встановлено, показання свідків об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим наданим доказам. Позивачі у судовому засіданні просили задовольнити позов, з підстав викладених у позові, а також з наданих до суду доказів. Відповідач 1, яка також діє в інтересах відповідача 2 та 3, клопотала у позові відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи вказав, що проти задоволення позову заперечує в частині визнання [PERSON] та її дітей [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, суд вчиняв передбачені процесуальним законом заходи стосовно повідомлення про розгляд справи, однак відповідач жодного разу в судове засідання не з`явився. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку позивача, допитавши свідків, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.10.2021 №109-109/т-1343д. Згідно довідки від 20.08.2021 №539, яка міститься в матеріалах справи відповідачі, проживають без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 2007 р. Квартира [ADDRESS] , станом на 19.10.2021 р., не приватизована, що підтверджується довідкою, яка міститься в матеріалах справи від 19.10.2021 №636. Як убачається зі змісту актів від 20.09.2021, 25.05.2021, 19.11.2021 відповідачі, у вказаній квартирі не проживають, що також і не заперечувалося і в ході розгляду справи відповідачем [PERSON] . Зокрема зі змісту вказаних актів вбачається, що відповідач [PERSON] , не проживає в квартирі з 1989 року; відповідач [PERSON] не проживає з 1987 року, [PERSON] з 2007 року, [PERSON] з 2009 року. Вказані акти складені на підставі наданих відомостей мешканцями будинку [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Судом не встановлено обставин, які б свідчили про перешкоджання відповідачам проживати в квартирі [ADDRESS] , в якій вони зареєстровані, протягом шести місяців, що передували до дня звернення до суду з позовом. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При цьому, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим, поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі №301/288/20 (провадження № 61-2566св21). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Докази на які посилаються позивачі, дійсно підтверджують факт тривалого не проживання відповідачів у спірній квартирі, вказане також підтверджено показаннями свідків. Судом в ході розгляду цивільної справи не встановлено поважності причин відсутності [PERSON] , [PERSON] , понад 6 місяців в квартирі за місцем реєстрації. Стосовно посилання [PERSON] про аварійний стан будинку, що стало перешкодою для проживання за місцем реєстрації, то суд не встановив підтвердження вказаної обставини. Відповідно до ст. 7 ЖК України, періодично, у строки, встановлювані Кабінетом Міністрів України, провадиться обстеження стану жилих будинків державного і громадського житлового фонду. Непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) ради. Так, пунктом 11 Положенням про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 26 квітня 1984 року № 189 визначено, якщо жилий будинок (жиле приміщення) визнано виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів невідповідним санітарним і технічним вимогам та непридатним для проживання, виконком відповідної місцевої Ради вносить до виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів пропозицію про використання цього будинку (приміщення) в інших цілях або про знесення будинку. Виконавчий комітет обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів розглядає подані матеріали і приймає рішення про використання непридатного для проживання жилого будинку (жилого приміщення) в інших цілях або про знесення цього будинку (п. 12 Положення). Отже, підтвердженням, що житлова нерухомість непридатна для проживання, є відповідне рішення органу місцевого самоврядування про використання непридатного для проживання жилого будинку (жилого приміщення) в інших цілях або про знесення цього будинку. В ході розгляду справи судом не встановлено, що орган місцевого самоврядування приймав відповідне рішення стосовно будинку [ADDRESS] . Відтак посилання [PERSON] про поважність не проживання в квартирі, cуд відхиляє. З приводу твердження [PERSON] про те, що вона намагалася вселитися до квартири, однак позивач [PERSON] вчинила перешкоду, то суд враховує те, що вказана обставина дійсно мала місце, що не спростовується [PERSON] , однак судом не встановлено, що вказана подія мала місце в рамках шести місяців, які передували до звернення позивачів до суду. Зокрема, [PERSON] , вказала, що не пам`ятає, коли мала місце вказана подія. Аналіз статті 71 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Враховуючи викладені обставини, норми права, а також релевантну судову практику, cуд вбачає підстави для задоволення вимоги про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користуватися квартирою [ADDRESS] . Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог в іншій частині, а саме: визнання [PERSON] таким, що втратив право користуватися квартирою [ADDRESS] . Суд, відмовляючи в цій частині вимог враховує наступну позицію Верховного Суду, викладену в постанові від від 09 вересня 2020 року № 755/16152/16-ц: «….Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини…..». Станом на день звернення до суду, [PERSON] , не досяг чотирнадцятирічного віку, а відтак є малолітньою дитиною у розмінні ч.2 ст.6 СК України, а факт не проживання дитини в квартирі, а також те, що його матір має інше житло не може бути безумовною підставою для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Крім того, позивачами не доведено, що неповнолітній [PERSON] , був обізнаний про своє місце реєстрації, та право вибору місця проживання, згідно ч.2 ст.29 ЦК України, зокрема, можливість проживати в квартирі [ADDRESS] , а відтак, є недоведеним факт неповажності його не проживання за місцем реєстрації. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, перевіривши доводи сторін, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial