Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

Рух справи У грудні 2020 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до Солом`янського районного суду міста Києва з спільною заявою в якій просили суд: -встановити факт вимушеного переселення [PERSON] та [PERSON] у вересні 2014 року з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупацією російською федерацією частини території Донецької області України; -встановити факт неможливості [PERSON] та [PERSON] повернутись до міста Хрестівка (м. Кіровське) Донецької області та міста Донецьк та факт неможливості використання власного майна, яке залишилось на тимчасово окупованій території Донецької області з вересня 2014 року, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупацією російською федерацією частини території Донецької області України. Ухвалою від 21.12.2020 роз`єднано вимоги заяви [PERSON] , [PERSON] , заінтересовані особи: Мінсоцполітики України, рф про встановлення факту, що має юридичне значення у самостійні провадження; цивільну справу за заявою [PERSON] , заінтересовані особи: Мінсоцполітики, рф, про встановлення факту, що має юридичне значення передати для реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду. Ухвалою від 30.12.2020 Солом`янського районного суду міста Києва заяву [PERSON] залишено без руху. На виконання вимог вказаної ухвали, 03.02.2022 до суду надійшла заява [PERSON] в якій вона просить суд: -встановити факт вимушеного переселення [PERSON] у вересні 2014 року з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупацією російською федерацією частини території Донецької області України. -встановити факт неможливості [PERSON] повернутись до міста Хрестівка (м. Кіровське) Донецької області та міста Донецьк та факт неможливості використання власного майна, яке залишилось на тимчасово окупованій території Донецької області з вересня 2014 року, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупацією російською федерацією частини території Донецької області України. Ухвалою від 16.02.2021 Солом`янського районного суду міста Києва було відкрито провадження у даній справі. Ухвалою від 13.12.2021 закрито провадження в справі за заявою [PERSON] , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, російська федерація в особі Посольства російської федерації в Україні, [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення. Постановою Київського апеляційного суду від 29.06.2022 апеляційну скаргу [PERSON] , подану адвокатом Сацюком Віталієм Валерійовичем, задоволено; ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва від 13.12.2021 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 07.07.2022 справа разом з супровідним листом Київського апеляційного суду від 05.07.2022 надійшла до Солом`янського районного суду міста Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.07.2022 для розгляду зазначеної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Справу фактично передано судді по реєстру 19.07.2022. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22.07.2022 заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні на 30.08.2022. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 30.08.2022 судове засідання у справі було відкладено на 20.10.2022 у зв`язку з необхідністю залучення до участі у справі в якості заінтересованої особи Національної соціальної сервісної служби України. Щодо явки учасників провадження у судове засідання та процесуальних заяв у справі Заявниця у судові засідання не з`явилась, проте подала до суду заяви від 30.08.2022, 06.10.2022 про розгляд справи без її участі. Представник Нацсоцслужба в судове засідання не з`явився, проте в поясненнях від 19.10.2022 просив розглянути справу без його участі. Представник Мінсоцпоітики в судові засідання не з`явився, проте в поясненнях від 29.08.2022 просив розглянути справу без його участі. Заінтересовані особи та їх представники, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (в порядку, визначеному ч. 9 ст. 128 ЦПК України). Враховуючи викладене, суд дійшов за можливе, проводити розгляд справи за наявними матеріалами у відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Обгрунтування заяви В обґрунтування вимог заяви [PERSON] вказує, що до початку збройної агресії рф проти України, вона проживала в м. Донецьк, де вони з чоловіком мали налагоджений побут та вели повноцінне життя, [PERSON] допомагала чоловіку у веденні сімейного бізнесу. Проте, у зв`язку з вторгненням окупантів, в м. Донецьк та в м. Хрестівка Донецької області зазначені міста поступово перетворились на непридатні для проживання, погіршилось соціально-побутове та економічне життя, фінансові установи припинили свою діяльність, а медичні установи не були забезпечені необхідними медикаментами. Заявниця стверджує, що у зв`язку з встановленими порядками окупантів, а також внаслідок знищення майна, користування заявницею та її чоловіком належними їм комерційними об`єктами та подальше ведення підприємницької діяльності стало неможливим, а будинок, який належав [PERSON] на праві приватної власності фактично втрачено, віддано за безцінок. Також, заявниця вказує, що 16.09.2014 її чоловіка - [PERSON] було затримано бойовиками ДНР на строк 10 днів, якими йому було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження. У зв`язку з перенесеним, у [PERSON] , зокрема, обличчя в шрамах, погіршена робота нирок, а координація рухів була погіршена більше року, розвилась катаракта очей. [PERSON] вказує, що за таких умов їй з чоловіком неможливо було безпечно і повноцінно жити у м. Донецьку та вести підприємницьку діяльність у м. Хрестівка. Зі слів заявниці, через присутність озброєних осіб, поведінка яких була непередбачуваною, вона почувалась в небезпеці. Проросійські окупанти спорудили «блок-пости» на яких цілодобово перевіряли документи та обшукували місцевих жителів. Через постійні переживання та побоювання за своє та членів своєї сім`ї життя та здоров`я, вона була вимушена переселитися з тимчасово окупованої території до с. Нові Мартиновичі, Пирятинського р-ну, Полтавської обл., а в подальшому до м. Києва. На сьогоднішній день статус майна, яке знаходиться у власності заявниці та її чоловіка та не було знищено - не відомий, після втечі вони на тимчасово окуповану територію не повертались. Заявниця звертає увагу, що через переселення їй довелося повністю змінити своє життя. Вона позбавлена можливості бачити своїх рідних, які знаходяться на тимчасово окупованій території, користуватися належним їй майном та проживати в рідному місті. Як вказує заявниця, встановлення даного юридичного факту необхідно для визначення її статусу, як особи, на яку поширюється дія Конвенції про захист цивільного населення під час війни (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), оскільки саме в результаті збройної агресії рф, вона була вимушена переселитися з території Донецької області задля уникнення загрози життю та здоров`ю. Підсумовуючи, заявниця вказує, що чинним законодавством не визначено іншого способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між вимушеним переселенням осіб із зони проведення бойових дій та військовою агресією рф, а тому захист її порушених прав та подальше стягнення матеріальної компенсації за таке порушення, неможливе без встановлення фактів, визначених в прохальній частині її заяви. У зв`язку з викладеним, просить заяву задовольнити. Щодо правової позиції Мінсоцполітики 29.08.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшли пояснення Мінсоцполітики в яких звертається увага на те, що Мінсоцполітики не може бути в даному випадку заінтересованою особою, оскільки наявність або відсутність фактів, які просить встановити заявниця, жодним чином не вплинуть на реалізацію Мінсоцполітики своїх повноважень. Разом з тим, звертає увагу, що встановлення фактів у цій справі матиме наслідком здійснення Національною сервісною службою відповідних заходів, зокрема, надання соціальних послуг, соціальної підтримки, тощо. Щодо правової позиції Нацсоцслужби 19.10.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшли пояснення Нацсоцслужби в яких вона просить прийняти рішення на розсуд суду. Разом з тим, зокрема, звертає увагу, що згідно з ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Нацсоцслужби вказує, що зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення . Нацсоцслужба вважає, що заявниця просить встановити загальновідомі факти, які не потребують окремого встановлення та доведення, оскільки зі змісту Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб вбачається, що [PERSON] , [INFO] , дійсно перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд встановив наступне. 23.11.1990 між [PERSON] (заявницею) та [PERSON] зареєстровано шлюб, після укладення якого, прізвище « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 23.11.1990. З 24.09.1997 по 28.07.2000, зареєстрованим місцем проживання [PERSON] була кв. [ADDRESS] , а з 04.08.2000 - буд. [ADDRESS] , що підтверджується відмітками про місце проживання в паспорті заявниці. Зі змісту долучених до позовної заяви документів, вбачається, що місцем постійного проживання, ведення господарства та підприємницької діяльності подружжя були м. Кіровське, Донецької області та м. Донецьк, що підтверджується, зокрема: -копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.08.2004, виданого на ім`я [PERSON] (далі - чоловік заявниці), в якому вказано, що спадкове майно складається з квартири [ADDRESS] ; -копією договору оренди земельної ділянки від 20.03.2007, що був укладений строком на 5 років між Кіровською міською радою та чоловіком заявниці; -копією свідоцтва про право власності на будинок [ADDRESS] , який станом на 20.11.2001 належав [PERSON] . -копією договору дарування магазину від 06.12.2003 зі змісту якого вбачається, що чоловік заявниці прийняв в дар магазин « Крамниця », розташований за адресою: [ADDRESS] ; -копією договору дарування автозаправної станції з комплексом будівель від 26.12.2003 зі змісту якого вбачається, що чоловік заявниці прийняв в дар автозаправну станцію, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -копією договору дарування земельної ділянки від 02.03.2004 зі змісту якого вбачається, що чоловік заявниці прийняв в дар земельну ділянку, розташовану за адресою: за адресою: [ADDRESS] ; -копією договору дарування земельної ділянки від 02.03.2004 зі змісту якого вбачається, що чоловік заявниці прийняв в дар земельну ділянку, розташовану за адресою: за адресою: [ADDRESS] ; -копією договору дарування магазину від 30.04.2004 зі змісту якого вбачається, що чоловік заявниці прийняв в дар нежитлове приміщення магазину « Радуга », розташований за адресою: [ADDRESS] ; -копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.06.2007, зі змісту якого вбачається, що чоловік заявниці придбав будинок [ADDRESS] ; -копією договору дарування магазину від 26.12.2003 зі змісту якого вбачається, що чоловік заявниці прийняв в дар приміщення магазину, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -копією договору дарування магазину від 26.12.2003 зі змісту якого вбачається, що чоловік заявниці прийняв в дар магазин « Затишок », що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -копією свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , яка станом на 07.10.2011 належала [PERSON] . -копією свідоцтва про реєстрацію фізичної особи-підприємця - [PERSON] ; -копією свідоцтва від 12.11.2004 виданого Кіровським відділенням ДПІ про реєстрацію платника податку на додану вартість, виданого на ім`я [PERSON] . Зі змісту довідки від 07.06.2018 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що фактичним місцем проживання/перебування [PERSON] є кв. [ADDRESS] . Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Щодо вимог про встановлення факту вимушеного переселення Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Разом з тим, ч. 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Отже, при зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Верховним Судом у порядку касаційного провадження сформульовано висновки щодо встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території Луганської області внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Луганської області. Так, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 363/2981/16-ц та від 06.06.2018 у справі № 428/13977/16-ц зроблено висновки про те, що відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: що вимушене переселення заявників з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії російської федерації та окупації російською федерацією частини території Луганської області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового, способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією російської федерації. Відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Луганської області, покладено на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення заявників у липні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Луганської області. Висновки судів про те, що встановлення факту, який просять встановити заявники, належить до повноважень відповідних державних органів, які нормативно-правовими актами цей факт встановили, і що цей факт є загальновідомим, лише підтверджують те, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. А доводи судів про те, що з огляду на наведене цей факт не потребує судового підтвердження, є помилковими і такими, що суперечать ст. 124 Конституції України, оскільки заявники довели, що від встановлення цього юридично значимого для них факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони через дії російської федерації вимушено беруть участь. Подібні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 428/12368/16, від 21.03.2018 у справі № 417/3852/17, від 12.04.2018 у справі № 243/7029/17, від 21.08.2018 у справі № 752/6366/16, від 21.08.2018 у справі № 428/8076/16, від 12.09.2018 у справі № 755/14659/16. Отже, вбачається, що Верховний Суд неодноразово зазначав про можливість встановлення не самого факту вимушеного переселення внаслідок збройної агресії російської федерації, а про можливість встановлення причинно-наслідкового зв`язку між певною подією та збройною агресією російської федерації. Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення. Факти збройної (військової) агресії російської федерації щодо України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Статтею першою Закону України «Про оборону України» від 06.121991 № 1932-ХІІ збройна агресія визначається як застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. За наслідками військової агресії російської федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до абз. 2 постанови Верховної Ради України від 04.02.2015 № 145-VІІІ «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами російської федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» із 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія російської федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором, в якому, зокрема, вказано, що від початку агресії наприкінці лютого 2014 року російська федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу. Цинізм кремлівської агресії, яка включає активну підтримку терористів на державному рівні, перетворює вбивство безневинних мирних громадян на звичне повсякденне явище. Силові дії російської федерації, що тривають із 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, [PERSON] звертала увагу на те, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий російською федерацією, вона була вимушена переселитися з тимчасово окупованої території. Вказувала, що встановлення цього юридично значимого для неї факту, необхідно для визначення її статусу, як особи, на яку поширюється дія Конвенції про захист цивільного населення під час війни. Згідно з ст. 4 Конвенції ООН про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду у даній справі безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав заявниці. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Аналіз вказаних правових положень свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. За змістом ч. 2 ст. 4 України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Частинами першою статті 4, частиною першою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» від 01.10.2014 № 509 затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключено можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 02.12.2020 у справі № 428/2492/17. Згідно з Додатком № 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085, м. Кіровське, Донецької обл. та м. Донецьк входять до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Постановою від 20.07.2016 Верховної Ради України, було перейменовано м. Кіровське на м. Хрестівка. За таких обставин, встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення заявниці з окупованої території Донецької області, яке відбулось внаслідок збройної агресії російської федерації та окупації російською федерацією частини території Донецької області, можливе лише у судовому порядку, оскільки від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявниці, зокрема, відшкодування шкоди. При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявника. Разом з тим, суд звертає увагу, що заявницею не долучено доказів на підтвердження вимушеного переселення з окупованої території Донецької області України саме у вересні 2014. До матеріалів справи долучено довідку від 07.06.2018 про взяття на облік [PERSON] , [INFO] , як внутрішньо переміщеної особи. Законом не встановлено строк, в який особа має зареєструватись, як така, що має статус внутрішньо переміщеної. За таких обставин, суд позбавлений можливості встановити факт того, що [PERSON] вимушено переселилась з окупованої території саме у вересні 2014 року, як і встановити інший час переселення. Щодо вимог про встановлення факту неможливості використання майна, яке залишилось на тимчасово окупованій території Якщо майно знаходиться на тимчасово окупованій території, і власник не може ним користуватись через очевидну загрозу для свого життя та здоров`я, його право на мирне володіння майном, передбачене статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також його право власності, передбачене ст. 41 Конституції України, гл. 23 ЦК України, є порушеним. Це порушення не залежить від того, що майно, доступ до якого втрачено, є непошкодженим. Власник може вимагати відшкодування нанесених йому збитків. За змістом ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, покладається на російську федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Крім того, одним з актів, який заслуговує на увагу з даної тематики, є Принципи ООН щодо реституції житла та майна в контексті повернення біженців і переміщених осіб, резолюція 2005/21; (принципи Пін`єйру). Принципи Пін?єйру - це лише рекомендації. Але саме на ці міжнародні стандарти повинна орієнтуватися держава-член ООН. Рада Європи також визнала керівними Принципи Пін?єйру для своїх держав-членів (Резолюція та Рекомендація ПАРЄ щодо вирішення майнових проблем біженців та переміщених осіб). Принципи Пін?єйру містять детальні рекомендації щодо механізму реституції та/або компенсації. Так, згідно з Принципом 13, «кожен, хто був безпідставно або незаконно позбавлений житла, землі та/або майна, повинен мати можливість подати заяву про реституцію та/або компенсацію незалежному та неупередженому органу, щоб він прийняв відповідне рішення та повідомив про це особу. Держави не повинні встановлювати жодних передумов для подання заяви про реституцію… Держави забезпечують, щоб процес подачі та розгляду претензій про реституцію був доступний для… переміщених осіб незалежно від місця їх проживання в момент переміщення… Держави докладають зусиль до створення в усіх порушених районах, де в даний час проживають потенційні заявники, центрів і бюро з розгляду претензій про реституцію… Держави забезпечують, щоб особам, які бажають подати претензію про реституцію, надавалася належна, по можливості безкоштовна, правова допомога». Відповідно до Принципу 14 при розробці та реалізації відповідних механізмів держава повинна консультуватися із самими переселенцями: «держави та інші відповідні… суб`єкти забезпечують, щоб програми добровільної репатріації та реституції житла, землі і майна здійснювалися при належних консультацій з особами, групами і громадами, чиї права порушені, та за їх участю». 15-й Принцип, як один з невід`ємних компонентів будь-якої програми реституції, держави створюють або відновлюють національні багатоцільові кадастрові або інші системи реєстрації прав на житло, землю і майно, при чому для цього використовується вся наявна інформація: не лише документи, але й судові рішення, та навіть особисті свідчення людей. За замовчуванням, «держави можуть в кінцевому підсумку виходити з того, що особи, які залишають свої домівки в певний період, який характеризується насильством або лихом, роблять це з причин, пов`язаних з насильством або лихом, і тому мають право на реституцію житла, землі і майна». В рекомендаціях також зазначається, що угоди щодо зміни власника майна, підписані під примусом, не мають юридичної сили. Право на реституцію та/або компенсацію мають не лише офіційні власники житла, але й ті, хто, наприклад, користувався житлом у муніципальній власності (Принцип 16). ООН також зазначає, що в процесі реституції треба хоча б певною мірою захищати також права тих, хто за цей час міг оселитися в домі переміщеної людини (принцип 17), але це не повинно відбуватися на шкоду власників, які були змушені залишити свою домівку. Більше того, держава повинна захищати майно людей, вживати спеціальних заходів для запобігання руйнуванню або розграбуванню покинутого житла, землі та майна (принцип 20.4). Якщо відповідні рішення щодо повернення майна або компенсації були прийняті, вони мають виконуватися, в тому числі примусово (принцип 20.1). Згідно з 21-м Принципом «всі переміщені особи мають право на повну та ефективну компенсацію як невід`ємну складову процесу реституції. Компенсація може бути грошовою або натуральною. Держави гарантують, що компенсація застосовується лише тоді, коли фактична реституція не є можливою, або коли постраждала сторона свідомо і добровільно приймає компенсацію замість реституції». Навіть якщо житло знищене та більше не існує, власник повинен мати можливість його відновити. Отже, держава, що окупувала територію, зобов`язана створити прозорі, оперативні та зрозумілі механізми для забезпечення розгляду та задоволення претензій та скарг, пов`язаних з реституцією порушених майнових прав або виплати компенсації за такі порушення. Це корелює з нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою також гарантується право кожної особи (як фізичної, так і юридичної) на мирне володіння майном й право на ефективний засіб правового захисту своїх порушених прав та свобод. Тож, з точки зору міжнародного права, відповідальність за протиправну поведінку представників своїх збройних сил несе держава-агресор - рф. Наразі рф не створила жодного відповідного механізму, і не вбачається наміру сплачувати компенсації за порушені майнові права українців. Це, власне, підтверджується позицією рф під час міжнародних судових процесів та арбітражів щодо майна, яке було втрачено українськими підприємствами в Криму та на сході країни. Проте, відповідні нормативні акти, які регулюють зазначені питання, існують (а деякі перебувають в стадії розробки), і суди наділені правом перевіряти в межах поданих скарг дотримання цих прав, зокрема, з боку рф, й призначати компенсації в разі виявлення порушень. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду у даній справі в частині встановлення факту неможливості використання майна, яке залишилось на тимчасово окупованій території (внаслідок збройної агресії рф та окупації рф частини території Донецької області), безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав заявниці, зокрема, права на компенсацію. В справі, що є предметом розгляду, судом встановлено факт вимушеного переселення заявниці з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії рф проти України та окупацією рф частини території Донецької області України. Матеріалами справи підтверджено, що місцем постійного проживання, ведення господарства та підприємницької діяльності заявниці були м. Хрестівка, Донецької області та м. Донецьк. Суд погоджується з тим, що заявниця, у зв`язку з вимушеним переселенням з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії рф проти України та окупацією рф частини території Донецької області України позбавлена можливості користуватися належним їй на праві власності, в тому числі, спільної сумісної власності подружжя, майном. Разом з тим, суд наразі позбавлений можливості встановити точний склад такого майна на момент вимушеного переселення, актуальна інформація з державного реєстру речових прав щодо кожного з об`єктів нерухомого майна заявницею не надано. Проте, в прохальній частині заяви, що є предметом розгляду, заявницею перелік майна, про встановлення факту неможливості користування яким ставиться питання, не наводиться. Щодо вимог про встановлення факту неможливості повернення заявниці до м. Хрестівка (м. Кіровське) Донецької області та міста Донецьк Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Положеннями ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Як зазначалось, згідно з Додатком № 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085, м. Кіровське, Донецької обл. та м. Донецьк входять до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Постановою від 20.07.2016 Верховної Ради України, було перейменовано м. Кіровське на м. Хрестівка. Згідно з ст. 12 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» командувач об`єднаних сил у разі реальної загрози життю та здоров`ю осіб, які перетинають лінію розмежування, має право обмежити в`їзд цих осіб на тимчасово окуповані території Донецької та Луганської областей на період існування цієї загрози. Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій визначаються Кабінетом Міністрів України. Перебування в районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях осіб, не залучених до проведення таких заходів, може тимчасово бути обмежено на період проведення таких заходів Командувачем об`єднаних сил. Законні вимоги посадових осіб, залучених до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, є обов`язковими для громадян і посадових осіб. З метою забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави під час відсічі збройної агресії у зонах безпеки, прилеглих до району бойових дій, військовослужбовці, працівники правоохоронних органів та особи, визначені статтею 8 цього Закону, залучені до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, відповідно до Конституції та законодавства України мають право: 1) застосовувати у разі крайньої необхідності зброю і спеціальні засоби до осіб, які вчинили або вчиняють правопорушення чи інші дії, що перешкоджають виконанню законних вимог осіб, залучених до виконання заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, або дії, пов`язані з несанкціонованою спробою проникнення в район здійснення зазначених заходів; 2) затримувати і доставляти осіб, зазначених у пункті 1 цієї частини, до органів Національної поліції України; 3) перевіряти у громадян і посадових осіб документи, що посвідчують особу, а в разі відсутності документів - затримувати їх для встановлення особи; 4) здійснювати особистий огляд громадян, огляд речей, що при них знаходяться, транспортних засобів та речей, які ними перевозяться; 5) тимчасово обмежувати або забороняти рух транспортних засобів і пішоходів на вулицях та дорогах, не допускати транспортні засоби, громадян на окремі ділянки місцевості та об`єкти, виводити громадян з окремих ділянок місцевості та об`єктів, відбуксировувати транспортні засоби; 6) входити (проникати) в житлові та інші приміщення, на земельні ділянки, що належать громадянам, на територію та в приміщення підприємств, установ і організацій, перевіряти транспортні засоби для виконання заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях; 7) використовувати із службовою метою засоби зв`язку і транспортні засоби, у тому числі спеціальні, що належать громадянам (за їхньою згодою), підприємствам, установам та організаціям, крім транспортних засобів дипломатичних, консульських та інших представництв іноземних держав та міжнародних організацій. Вбачається, що вимоги [PERSON] в частині встановлення факту неможливість повернення до міста Хрестівка (м. Кіровське) Донецької області та міста Донецьк, внаслідок збройної агресії рф та окупації рф частини території Донецької області, є взаємопов`язаними з вимогами про встановлення факту неможливості використання майна, яке залишилось на тимчасово окупованій території. За таких обставин, суд вважає, що вимоги [PERSON] в частині встановлення факту неможливість повернення (щонайменше до моменту деокупації) до міста Хрестівка (м. Кіровське) Донецької області та міста Донецьк, внаслідок збройної агресії рф та окупації рф частини території Донецької області, підлягає задоволенню. Згідно з ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи викладене,

Outcome: partial