Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. У зазначеній позовній заяві позивач покликається на те, що у 1997 році вона разом із своїм чоловіком, [PERSON] були вселені та зареєстровані у квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира їм надавалася у зв`язку із тим, що вказаний житловий будинок перебував на балансі військової частини [NUMBER] Служби безпеки України і її чоловік проходив військову службу у вищевказаній військовій частині та їхня сім`я потребувала на житло. Під час вселення у вказану квартиру ордера та інших будь-яких документів про надання житлової площі їм не видавалося і на даний час вони не збереглися. У подальшому в 2000 році на підставі рішення виконавчого комітету Сарненської міської ради №688 від 19.12.2000 «Про оформлення права власності на об`єкти ліквідованого військового містечка № [NUMBER] в місті Сарни» житловий будинок по [ADDRESS] оформлено право власності за Сарненською міською радою. З часу вселення їхньої сім`ї в дану квартиру у них народилося 2 дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , які проживають у зазначеній квартирі та зареєстровані в ній. Спільно їхня сім`я проживала у вказаній квартирі до 01.08.2007 року, через погіршення відносин як чоловіка та дружини, [PERSON] виписався із квартири [ADDRESS] та переїхав жити у м. Рівне. 15.12.2016 року житловий будинок по [ADDRESS] , у зв`язку із створенням об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Окраса» знято з балансу Сарненської міської ради Рівненської області. У 2018 році коли виникло питання щодо приватизації вказаної квартири, ними було надіслано запит до 4 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України з проханням надати будь-які документи щодо підтвердження отримання нашою сім`єю квартири [ADDRESS] . Однак, отримано відповідь за №55/03-661 від 14.05.2018, що вказана квартира на їхньому балансі не перебуває та будь-яких документів щодо передачі вказаної квартири у них немає. 10.08.2020 року позивачка звернулася до Сарненської міської ради з заявою про прийняття квартири [ADDRESS] у власність територіальної громади з подальшою можливістю її приватизації. Про що 17.08.2020 року отримала відмову, у зв`язку із тим, що вказаний будинок знятий з балансу міської ради та переданий у ОСББ «Окраса». Зазначено, що якщо вказана квартира буде передана на баланс міської ради, приватизувати вона її все рівно не зможу, оскільки майно комунальної власності підлягає розподілу згідно квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. У 2022 році вона знову звернулася до Сарненської міської ради з проханням надати можливість їй [PERSON] приватизувати квартиру [ADDRESS] . Однак, відповідно до розпорядження органу приватизації Сарненської міської ради №3749 від 23.02.2022 року їй знову відмовлено у приватизації вказаної квартири так, як відсутній ордер на квартиру [ADDRESS] . На даний час у вказаній квартирі проживаємо та зареєстровані вона та двоє її дітей, що підтверджується довідкою про склад сім`ї. Упродовж всього часу, а це більше 25 років вона безперешкодно, безперервно та відкрито проживає у даній квартирі зі своїми дітьми, сплачує комунальні послуги, проводила у ній ремонти, займалася її доглядом та утриманням, жодних претензій як до володільця даним майном до її не виникало. Разом з тим право власності на спірну квартиру ні за ким не зареєстровано, власник зазначеного об`єкту нерухомості не відомий. І так як вказана квартира на балансі ніде не перебуває, це позбавляє можливості оформити право власності на вказану квартиру у порядку приватизації. У інший спосіб оформити право власності на квартиру, ніж з підстав визнання права власності за набувальною давністю неможливо, іншого житла для проживання позивача та її дітей у неї не має. Покликаючись на положення ст. 328, ч. 1 ст. 344 ЦК України, просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на вказану квартиру. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Згідно до ч. 1 ст. 16, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ч. 1, ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Судом встановлено, що відповідно до рішення Сарненської міської ради народних депутатів Рівненської області №766 від 23.10.1996 року [PERSON] отримав квартиру [ADDRESS] , як військовослужбовець в/ч [NUMBER] . Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №310326260 від 20.09.2022 року вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано. У ході судового розгляду знайшло своє підтвердження те, що позивач із 1997 року відкрито, безперервно володіє спірною квартирою, поводячись із нею як власник. Добросовісне, відкрите, безперервне володіння позивачем зазначеною квартирою підтверджується квитанціями та рахунками про оплату нею житлово-комунальних послуг. Таким чином у ході розгляду справи знайшло своє підтвердження те, що позивач правомірно, добросовісно заволоділа спірним чужим майном, вважаючи себе його власником. Також встановлено безтитульне, без відповідної правової підстави, володіння позивачем зазначеною квартирою, власник якої відсутній. У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння,яке не спираєтьсяна будь-яку правову підставуволодіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах,які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає,що володілець володіє річчю відкрито,без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець незобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Згідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦКпро набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Відповідно до правової позиції, викладеній у Постанові Верховного суду від 28.04.2020 року, справа № 552/1354/18 володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. За наведених обставин суд вважає, що позивач добросовісно, безтитульно заволоділа нерухомим майном, власник якого невідомий і продовжує відкрито, безперервно володіти квартирою [ADDRESS] , поводячись як власник, починаючи з 1997 року, тобто більше десяти років та набула право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України. Згідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. На підставі викладеного та

Outcome: approved