Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним правочин з видачі [PERSON] заяви від 15.06.2022 року про надання згоди на проживання та користування на безоплатній основі [PERSON] Ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS] , як такий, що є удаваним та приховує правовідносини позички квартири, укладена у відсутність згоди співвласника квартири [PERSON] . Ухвалою суду від 21.06.2022 року провадження по справі відкрито. У судовому засіданні, призначеного на 01.11.2022 року представники сторін подали заяви про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Представником відповідачки [PERSON] - адв. [PERSON] надано заяву про не визнання позовних вимог, стверджуючи, що суду не надані докази порушення прав позивачки, зокрема дана заява, яку оскаржує позивачка не містить ознаки «правочину» за нормами ЦК України. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позов\~\~ [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини справи. Із матеріалів справи вбачається, що 27.09.2011 року укладено договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 90,9 кв.м., складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 53,4 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Стукаленко Л.С., яким зареєстрований під номером 15919842 згідно витягу про державну реєстрацію прав КП «Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» (а.с.9-13). [PERSON] дав свою згоду на проживання та користування, на безоплатній основі [PERSON] в належній йому на праві власності Ѕ частці квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у період з 15.06.2022 року по 15.06.2024 року з оплатою комунальних послуг, яка засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайловою О.В. (а.с.14). Позивачка вважає, що між ними існує невирішена проблема, а саме не поділене спільне сумісне майно, придбане під час шлюбу - квартира за адресою: [ADDRESS] . 15.06.2021 року [PERSON] уклад заяву з [PERSON] , якою дав згоду на проживання та користування, на безоплатній основі, вважає, що вказана заява є незаконною та такою, що прямо порушує право власності позивачки, оскільки квартира не є поділеною, і не існує визначеного порядку користування нею, а також приховує собою правовідносини користування квартирою, за відсутності її згоди на передачу в користування цієї квартири. Вирішуючи спір по суті суд виходить із наступного. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. ст.\~77,\~78 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 82 ЦПК України\~передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В позовні заяві позивачка посилається на норми матеріального права, а саме ст.ст. 827, 828, 203,215-216, 235,355 ЦК України. Відповідно до\~ч.1,2\~ст.827\~ЦК України\~за договором\~позички одна\~сторона (позичкодавець)\~безоплатно передає\~або зобов`язується\~передати другій\~стороні (користувачеві)\~річ для\~користування протягом\~встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. Згідно ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою\~ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої\~статті 215 ЦК України\~одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Аналіз змісту частини третьої\~статті 215 ЦК України\~свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. До аналогічних висновків про застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Касаційний цивільний суд Верховного Суду при розгляді справи №522/11532/15-ц (постанова від11 вересня 2019 року). Таким чином, обов`язковою умовою для задоволення позову про визнання недійсним правочину, заявленого особою, яка не була учасником такого правочину, є встановлення із посиланням на належні та допустимі докази факту порушення прав чи законного інтересу позивача у зв`язку із укладенням оспорюваного правочину. При цьому, тягар доказування наявності порушеного права чи законного інтересу у зв`язку із укладенням оспорених правочинів покладається на позивача. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено факту порушення її прав чи законного інтересу у зв`язку із укладенням заяви між [PERSON] та [PERSON] , оскільки суд вважає, що дана заява не відносить до поняття «правочин», у зв`язку з чим, суд приходить до відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed