Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] про виселення. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: Свої вимоги мотивує тим, що між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір, крім того кредитний договір укладено між позивачем та третьою особою [PERSON] .. В забезпечення виконання вказаних договорів, відповідач [PERSON] та позивач уклали іпотечний договір, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Своїх зобов`язань ні відповідач [PERSON] , ні третя особа [PERSON] не виконали, внаслідок чого позивач звернувся до суду та судами були ухвалені відповідні рішення, зокрема і звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом реалізації квартири [ADDRESS] на прилюдних торгах. Відповідачем [PERSON] в порушення умов договору іпотеки, після його укладення, без дозволу позивача, як іпотекодержателя в іпотечному майні було зареєстровано відповідачів у справі [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку із вказаним, позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити квартиру та виселитись із неї, однак вимога виконана не була, відповідачі продовжують проживати у квартирі, користуватися нею та відмовляються виселятися добровільно. Вказані обставини перешкоджають позивачу реалізувати свої права, зокрема виконати рішення суду. \~ \~ \~ \~Від представника відповідача [PERSON] адвоката Пачути О.М. надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначила, що спірна квартира придбана, не за рахунок отриманих кредитних коштів, а за рахунок власних коштів відповідача [PERSON] , отриманий ним від позивача кредит був споживчим. А тому на підставі ст. 109 ЖК України, підстав для виселення без надання іншого житла не має. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.12.2021 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.09.2022 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 27.09.2022. В судове засідання 25.10.2022 року: представник позивача адвокат Куриш В.І. повторно не з`явився про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про розгляд цивільної справи обізнаний, на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі; - відповідач [PERSON] та [PERSON] повторно не з`явились про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом надсилання повістки, жодних документів на адресу суду не надходило; Крім того про обізнаність відповідачів про наявність вказаного позову та про день, час та місце розгляду справи, в судовому засіданні повідомив, відповідач [PERSON] , однак причини неявки йому не відомі; - третя особа на стороні відповідача [PERSON] повторно не з`явився про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом надсилання повістки, жодних документів на адресу суду не надходило; - відповідач [PERSON] відносно задоволення позову заперечив, зазначив, що вказане житло є його єдиним житлом, вон обуло придбане не за кредитні кошти, а навпаки ним був отриманий споживчий кредит для власних потреб, а вказана квартира з якої його хочуть виселити булла заставлена як забезпечення отриманого ним кредиту,тому просить відмовити у задоволенні позову. - представник відповідача адвокат Пачута О.М. у задоволенні позову просила відмовити, підтримла пояснення відповідача [PERSON] та наддала пояснення аналогічні викладеним у відзиві, додатково просила суд звернути увагу на перехідні положення Закону України «Про іпотеку», до яких згідно із Законом № 2120-ІХ від 15.03.2022 року внесені доповнення, а сааме п. 5-2, у відповідності до яких у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, щодо нерухомого майна, що належить фізичним особа або перебувають іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статей 37, 38, 40, 41, 47 цього Закону. Суд вважає, за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів [PERSON] та [PERSON] , а також третьої особи, які належним чином повідомлялись про день, час та місце розгляду справи на підставі наявних матеріалів справи. Разом з тим, щодо поданого представником відповідача відзиву, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ухвали суду від 02.12.2021 року про відкриття провадження у вказаній справі, відповідачу було надано строк у п`ятнадцять днів з моменту отримання ухвали для подання відзиву. Конверт з відміткою про вручення відповідачу [PERSON] позовної заяви з ухвалою про відкриття провадження у справі на адерсу суду не повернувся, однак 14.02.2022 року на адресу суду надійшла заява адвоката Пачути О.М., як представника [PERSON] про ознайомлення з матеріалами справи, відмітки про ознайомлення така не містить, як не містять її і матеріали справи. Відзив на позовну заяву відповідачем подано 21.03.2022 року з клопотанням про поновлення строку звернення до суду з посиланням на те, що адвокат йому був призначений вже після спливу строку подання відзиву, однак про такий строк він дізнався пізно. Відповідно до ч. 7\~ст. 178 ЦПК України\~відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Відповідно до\~ст. 120 ЦПК України\~строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Частинами першою та другою\~статті 126 ЦПК України\~передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 1, 4, 6\~ст. 127 ЦПК України\~суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення; одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк; про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. Відзив на позовну заяву подано за межами встановленого судом строку, однак відповідачем подано відповідне клопотання про поновлення такого строку, суд вважає, що з врахуванням призначення відповідачу адвоката з центру безоплатної вторинної допомоги, через неможливість самостійно забезпечити явку адвоката, а також враховуючи, що вказаний період припав на час введення в Україні воєнного стану, через що напочтаку такого була утрудена діяльність багатьох державних органів, зокрема і судових, суд вважає, що строк на подання відзиву підлягає поновленню і такий слід прийняти до уваги. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи: 05 грудня 2006 року між Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 014/4041/82/30786, згідно умов якого Банк зобов`язався надати [PERSON] кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 62 000,00 (шістдесят дві тисячі) доларів США 00 центів строком до 04.12.2016 року. Відповідно до умов п. 3.1. Кредитного договору Банк надав [PERSON] кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування кредитними коштами. 01 грудня 2006 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 014/4041/82/30749, згідно умов якого Банк зобов`язався навалі [PERSON] кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 90 000 (дев`яносто тисяч) доларів США 00 центів строком до 30.11.2016 року. Відповідно до умов п. 3.1. Кредитного договору Банк надав [PERSON] кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 014/4041/82/30786від 05.12.2006 року та Кредитним договором № 014/4041/82/30749-2, від 01.12.2006 року, 25 січня 2008 року між Банком (надалі «Іпотекодержатель та громадянином України [PERSON] (надалі «Іпотекодавець») було укладено Договір іпотеки, відповідно до умов якого виконання зобов`язань за Кредитним договором № 014/4041/82/30786 від 05.12.2006 року та Кредитним договором № 014/4041/82/30749-2 від 01.12.2006 року у відповідності до п. 1.1 було забезпечено нерухомим майном (п.1.2), а саме: квартирою [ADDRESS] . Вказана квартира, яка є предметом іпотеки належить на праві власності [PERSON] . Відповідно до умов Договору іпотеки (п. 1.1) Предмет іпотеки забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з умов Кредитним договором № 014/4041/82/30786 від 05.12.2006 року та Кредитним договором № 014/4041/82/30749-2 від 01.12.2006 року, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Кредитних договорів. За таких умов, Іпотекодержатель має право у випадку невиконання [PERSON] та [PERSON] своїх зобов`язань за Кредитними договорами, отримати задоволення в рахунок майна, заставленого на умовах Договору іпотеки. Відповідно до умов п. 3.1.4. Договору іпотеки, у випадку невиконання Іпотекодавцем зобов`язань за цим Договором або невиконання [PERSON] та [PERSON] за Кредитними договорами, Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до умов п. 5 Договору іпотеки, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свої вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завдані порушенням зобов`язання, необхідних витрат пов`язаних з утриманням та реалізацією Предмета іпотеки. Звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється будь-яким способом, передбаченим чинним законодавством України, у т. ч. і за рішенням суду (п. 5.4. Договору іпотеки). 01 березня 2011 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області ухвалено рішення по справі № 2п-7754/10 , яким задоволено в повному обсязі та стягнуто з [PERSON] заборгованість по Кредитному договору № 014/4041/82/30749 від 01.12 2006р. заборгованість у розмірі 938 101,93 грн. 20 січня 2012 року апеляційним судом Закарпатської області ухвалено Рішення по справі №2-1115/11, яким позовні вимоги Банку було задоволено в повному обсязі та стягнуто з [PERSON] заборгованість у розмірі 684050,55 грн. В рахунок погашення Кредитного договору № 014/4041/82/30786 від 05.12.2006 р. через реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів звернути стягнення на предмет іпотеки- нерухоме майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS] та належить [PERSON] . Станом на день розгляду справи вказані рішення суду не виконані, що випливає з матеріалів справи та не заперечується відповідачем [PERSON] . Станом на день розгляду справи у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Довідкою про зареєстрованих осіб від 22.05.2020 року за № 325/18-06, а також довідкою № 274 від 31.03.2011 року, з вказаної довідки вбачається, що у квартирі крім інших зареєстрована - [PERSON] . Відповідно до п. 4 Договору іпотеки [PERSON] засвідчив та гарантував: не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб та не обтяжувати його зобов`язанням з боку третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди з боку Іпотекодержателя (п. 4.1.4. Договору іпотеки). AT «Райффайзен Банк Аваль» направив [PERSON] вимогу про виконання грошових зобов`язань та про усунення порушення основного зобов`язання за Кредитним договором, а також [PERSON] та [PERSON] вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, повідомивши про наслідки невиконання, а також надав строк, визначений чинним законодавством України для вирішення питання з Банком у добровільному порядку. Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Відповідно до\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. За змістом ст.ст.12, 81 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до умов п. 3.1.4. Договору іпотеки, у випадку невиконання Іпотекодавцем зобов`язань за цим Договором або невиконання [PERSON] та [PERSON] за Кредитними договорами, Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до умов п. 5 Договору іпотеки, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свої вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завдані порушенням зобов`язання, необхідних витрат пов`язаних з утриманням та реалізацією Предмета іпотеки. Звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється будь-яким способом, передбаченим чинним законодавством України, у т. ч. і за рішенням суду (п. 5.4. Договору іпотеки). Відповідно до п.2, ч.1, ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). За змістом положень частини 1 та 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до рішення від 20 січня 2012 року апеляційного суду Закарпатської області по справі №2-1115/11, вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/4041/82/30786 від 05.12.2006 р. через реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів звернути стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS] та яка належить [PERSON] . Як повідомив [PERSON] в судовому засіданні реалізація вказаної квартири проводилась лише раз та бажаючих придбати її не виявилось, будь яка інша інформація, щодо реалізації спірної квартири з прилюдних торгів в матеріалах справи відсутн Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, станом на день звернення до суду власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , який як і інші відповідачі зареєстрований за вказаною адресою. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15). Такий правовий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року по справі № 643/18788/15-ц, провадження № 14-93цс19. У цій постанові, зокрема зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. У справі, що розглядається, кредитодавець, права власності на предмет іпотеки не набув, права кредитодавця та іпотекодержателя були реалізовані на підставі рішення суду, який вирішив звернути стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS] шляхом проведення прилюдних торгів. Однак такі не проведені. Позивач, заявив про наявність перешкод у виконанні вищевказаного рішення суду та захисті його прав як кредитора та іпотекодержателя, оскільки в спірному будинку зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири. Відповідно до вимог ст. 40 ч. ч. 1 та 2 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Суд звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази одержання кожним з відповідачів вимоги іпотекодержателя про виселення у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні стверджував , що такої вимоги не отримував, а про виселення дізнався, черз отримання копії позовної заяви. Крім того, як стверджується матеріалами справи та встановлено судом, відповідач [PERSON] придбав спірне житло за власні кошти, та кредит в забезпечення якого він передав спірну квартиру в іпотеку, був споживчим, що не заперечує сам позивач у своїй позовній заяві та отримувався ним не для придбання вказаного житла. Таким чином, виселення з такої квартири проводиться з наданням іншого постійного житла, яке за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР вказується у рішенні суду. Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їх виселенням, обов`язком позивача. Позивач, заявивши вимогу про виселення відповідачів із предмета іпотеки, не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР повинно надаватися відповідачам одночасно з їх виселенням, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 08 липня 2019 року у справі №727/10734 /16-ц, провадження №61-44536св18. Крім того судом встановлено, що іншого житла відповідачі не мають, протилежного суду не доведено. Відповідно до частини друга статті 109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Позивач при поданні позову мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом, оскільки таке було придбане не за кредитні кошти. Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19). Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 640/15833/16-ц, провадження № 61-44536св18. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», заяви № 7151/75 та № 7152/75, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п.1 ст.8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням, зокрема, гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам, у зв`язку із виселенням. \~ \~ \~ \~А \~також,\~суд враховує\~доповнення до\~перехідних положень\~Закону України\~«Про іпотеку»\~внесені згідно\~із Законом\~№ 2120-ІХ\~від 15.03.2-22\~року,\~а саме\~п.\~5-2,\~у відповідності\~до якого,\~у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону, що на думку суду теж є самостійною підставою ля відмови у задоволенні позову. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, тому в порядку частини першої статті 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору необхідно покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed