Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

Позивач ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.11.2007 року між ЗАТ «»Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №SME0005824, відповідно до умов якого позивач зобов`язується надати боржнику кредит у сумі 200000,00 дол. США, а боржник зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитом в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором та Додатком № 1 до нього. 21.11.2007 року в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору №SME0005824від 21.11.2007 року, позивач та [PERSON] уклали Договір іпотеки №SME0005824/1, відповідно до якого останній передав Банку в іпотеку наступне майно, а саме: нежилі приміщення № 1, 2 (групи приміщень № 20) (в літ. А), загальною площею 57,10 кв. м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивач, боржник належним чином не виконувала свої зобов`язання за Договором, внаслідок чого станом на 17.05.2016 року утворилась заборгованість, а саме: 129538,19 дол. - заборгованість за кредитом; 31881,41 дол. США - заборгованість по відсотках. На підставі викладеного позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №SME0005824від 21.11.2007 року на користь ПАТ «Альфа-Банк», звернути стягнення на предмет іпотеки - нежилі приміщення № 1, 2 (групи приміщень № 20) (в літ. А), загальною площею 57,10 кв. м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ., встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; стягнути судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 31.05.2016 року позовну заяву ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без руху. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 14.06.2016 року відкрито провадження у справі за позовною заявою ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про звернення стягнення. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.01.2016 року зупинено провадження по цивільній справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про звернення стягнення - до вступу в законну силу рішення Деснянського районного суду м. Києва по справі №754/3208/16ц за позовом [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А., Головне територіальне управління юстиції у м. Києві в особі Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.02.2019 року відновлено провадження по цивільній справі за позовною заявою ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про звернення стягнення. 15.10.2019 року представник відповідачки подав до суду Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, представник зазначає, що відповідач позов не визнає, вимоги позивача вважає безпідставними, виходячи за наступного. Так, дійсно, 21.11.2007 між відповідачем [PERSON] , як позичальником та позивачем ПАТ «Альфа-Банк», як кредитором, було укладено кредитний договір №SME0005824, за умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 200 000, 00 дол. СІЛА зі сплатою 13% річних за його користування на строк 180 місяців, із останнім днем виплати за кредитом 20.11.2022 року, згідно графіку повернення кредиту та процентів, викладеному у додатку до основного договору. З метою забезпечення виконання кредитного договору №SME0005824, 21.11.2007 між [PERSON] , як заставодавцем, та ПАТ «Альфа-Банк», як заставдержателем, було укладено договір застави рухомого майна №SME0005824/2, відповідно до якого в заставу було передано автомобіль Suzuki, модель Grand Vitara, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Також з метою забезпечення виконання кредитного договору №SME0005824 між [PERSON] та ПАТ «Альфа - Банк» 21.11.2007 було укладено договір іпотеки №SME0005824/1, відповідно до якого в іпотеку передано нежитлові приміщення №1,2 (групи приміщень №20) (в літ.А), загальною площею 57,10 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 26.10.2015 ПАТ «Альфа - Банк» надіслало відповідачу вимогу про повернення заборгованості по кредитному договору №SME0005824 від 21.11.2007, яка станом на 15.10.2015 складається з: 2 841 133 грн. 14 коп. - за кредитом, 474 469 грн. 78 коп. - за відсотками, 6 635 103 грн. 77 коп. - по пені, загалом 9 950 706 грн. 69 коп. Однак, при ухваленні рішення в справі №754/3208/16-ц від 08 вересня 2017р. та задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Альфа - Банк», 3-тя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А., ГТУЮ у місті Києві в особі Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд дійшов правильного висновку, що зазначена у виконавчому написі нотаріуса сума заборгованості не відповідає сумі заборгованості, яка зазначена у вимозі від 26.10.2015 про дострокове повернення кредиту та погашення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим суд вирішив, що наявні правові підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В той же час 05.10.2017р. судовий експерт Тарасюк С.Ю. після проведення економічного дослідження по кредитному договору №SME0005824 від 21.11.2007 дійшов наступних висновків в висновку експерта №2345: реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору -14,71% та є вищою від процентної ставки 13.00%, зазначеної в умовах договору; абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору становить 270558, 72 дол. США, тоді як при виконанні розрахунку в національній валюті з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, за період з 21.11.2007р. по 20.11.2015р. та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу НБУ гривні до долара США станом на 20.11.2015р. встановлена сукупна вартість кредиту складає: реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору -32,69%, абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору становить 3564266,25 грн. При цьому щомісячні платежі передбачені умовами кредитного договору від 12897,70 грн. (2554,00 дол. США) до 15069,20 грн.(2984,00 дол. США) в період з 21.11.2007р. по 20.11.2015р. та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу НБУ гривні до долара США станом на 20.11.2015р. фактично склали від 12361,36 грн. до 71 150,59 грн. Пунктом 3.3 Договору іпотеки визначено, що сторони оцінили предмет іпотеки у 215 000,00 доларів США, що за погодженим сторонами курсом еквівалентно 1 085 750,00 грн. Позивач згідно довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором від 17.05.2016р. стверджує, що відповідач повинен був сплатити по кредитному договору 260163,63 дол. США станом на 17.05.2016р., в той час як на зазначену дату відповідач сплатив 213712,75 дол. США. При цьому в вимозі про усунення порушень від 26.10.2015р. станом на 15.10.2015р. заборгованість склала 2 841 133,14 грн. за кредитом, 474 469,78 грн. за відсотками. З урахуванням того, що реальна процента ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту в національній валюті України не відповідає реальній процентній ставці і абсолютному значенню подорожчання кредиту, зазначеним в кредитному договорі та додатках до нього і є значно вищими, відповідач вважає свої зобов`язання на дату направлення вимоги виконаними й відповідно у позивача не виникли підстави для дострокового стягнення кредиту в розмірі 129 538,19 дол. США та 31 881,41 дол. США й відповідно вимагати задоволення своїх вимог в судовому порядку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. На підставі викладеного, представник відповідачки просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 26.10.2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про звернення стягнення. У судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника позивача, за наявних у справі матеріалів. Представник відповідачки та відповідачка у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідачки та відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 21.11.2007 між відповідачем [PERSON] , як позичальником та позивачем ПАТ «Альфа-Банк», як кредитором, було укладено кредитний договір №SME0005824, за умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 200 000, 00 дол. СІЛА зі сплатою 13% річних за його користування на строк 180 місяців, із останнім днем виплати за кредитом 20.11.2022 року, згідно графіку повернення кредиту та процентів, викладеному у додатку до основного договору. З метою забезпечення виконання кредитного договору №SME0005824 між [PERSON] та ПАТ «Альфа - Банк» 21.11.2007 було укладено договір іпотеки №SME0005824/1, відповідно до якого в іпотеку передано нежитлові приміщення №1,2 (групи приміщень №20) (в літ.А), загальною площею 57,10 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 26.10.2015 ПАТ «Альфа - Банк» надіслало відповідачу вимогу про повернення заборгованості по кредитному договору №SME0005824 від 21.11.2007, яка станом на 15.10.2015 року складається з: 2 841 133 грн. 14 коп. - за кредитом, 474 469 грн. 78 коп. - за відсотками, 6 635 103 грн. 77 коп. - по пені, загалом 9 950 706 грн. 69 коп. Згідно ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відповідно до п. 6.2. Договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено Іпотекодержателем на підставі рішення суду, виключно напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог Іпотекодержателя (позасудове врегулювання), яким вважатиметься застереження, що міститься у п. 6.3. цього Договору. Згідно п. 6.3. Договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку позасудового врегулювання може здійснюватися одним із зазначених нижче способів: 6.3.1. шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання. У цьому випадку право власності на предмет іпотеки переходить від Іпотекодавця до Іпотекодержателя з дня, наступного за останнім днем строку, визначеного для виконання порушеного основного зобов`язання та/або умов цього Договору у вимозі про усунення порушень, яка буде надіслана Іпотекодержателем згідно зі ст. 35 Закону Україну «Про іпотеку»; про цьому, у разі прийняття Іпотекодержателем рішення про звернення стягнення у спосіб зазначений у цьому пункті, у вимозі про усунення порушень Іпотекодержателем зазначається дата переходу права власності на предмет іпотеки. Після переходу до Іпотекодержателя щодо виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання у межах суми, передбаченої у п. 2.2. ст. 2 цього Договору, є недійсними; 6.3.2. шляхом продажу Іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу відповідно до ст. 38 Закону Україну «Про іпотеку». В силу ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; одностороння відмова від його виконання не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку». Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Право Іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку встановлене Конституцією України та ст.35 Закону України «Про іпотеку». Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, за змістом ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", яка кореспондує ст. 589 ЦК України, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно Довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором №SME0005824 від 21.11.2007 внаслідок невиконання зобов`язань за кредитним договором станом на 17.05.2016 року утворилась заборгованість, а саме: 129538,19 дол. США - заборгованість за кредитом; 31881,41 дол. США - заборгованість по відсотках, 468788,93 дол. США - заборгованість за пенею за прострочення платежу. Однак доказами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно норм ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п. 2.1.1 Постанови НБУ «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України» від 30.12.1998 № 566, оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Емітенти зобов`язані в порядку та строки, установлені договором, надавати власникам рахунків виписки про рух коштів на їх рахунках за операціями, що виконані користувачами електронних платіжних засобів. Форма виписки повинна включати всі обов`язкові реквізити, передбачені нормативно-правовим актом Національного банку з питань організації операційної діяльності в банках України. Пунктом 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Пунктом 4.10. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Пунктом 5.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях, зокрема, такі регістри як особові рахунки та виписки з них. Проте АТ «Альфа-Банк» не надало суду первинних бухгалтерських документів виписки по рахункам, документи, які підтверджують погашення кредиту відповідачем, а саме: платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки. Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком позивача, який не довів суду належними та допустимими доказами її розмір. Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Загальновідомий факт, що згідно Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Відповідно з Указом Президента №133/2022, воєнний стан продовжено ще на 30 днів до 25 квітня, який відповідними указами в подальшому продовжено і по сьогоднішній день. Відповідно до п. 8 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» пунктом 5-2 Закону України "Про Іпотеку", у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія ст. 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), ст. 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), ст. 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), ст. 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону. Тож, з огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк», оскільки станом на день розгляду справи в Україні введений воєнний стан та внесені відповідні зміни до законодавства, які забороняють здійснювати проведення прилюдних торгів, а вимогою позивача є саме звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження». До того ж, суд звертає увагу, що чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов"язання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 3 ст. 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є : 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст. 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону України «Про іпотеку»). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 та зроблено висновок, що «звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 Закону, є неналежним способом захисту. Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій ст. 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (ст. 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. За змістом припису частини другої ст. 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Згідно ст. 37 Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тож, суд звертає увагу на вказану обставину, як на додаткову підставу для відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, оскільки не доведено порушеного права позивача відповідачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed