Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

Позивачка 13.03.2019 звернулася до суду з позовом до відповідачів та просить з урахування уточнених вимог встановити право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , визнавши, що вказана квартира може бути зареєстрована в Єдиному реєстрі прав власності на її ім`я . Позовні вимоги мотивує тим, що у січні 1962 року її мати [PERSON] отримала спірну квартиру, в якій були зареєстровані : вона, чоловік, бабуся і вона, позивачка. Після смерті усі перерахованих осіб у вищевказаній квартирі вона залишилася сама а на неї був переоформлений особовий рахунок. Вказує, що 20 жовтня1984 року уклала шлюб з [PERSON] , від шлюбу з яким народила дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Вказує, що шлюб з чоловіком розірвано. Він займає кімнату 8 кв м, діти 9 кв.м. а вона мешкає у прохідній кімнаті. Зазначає, що квартира не приватизована, вона немає змоги її приватизувати, оскільки у процесі приватизації необхідно мати згоду усіх проживаючих, зареєстрованих осіб і після приватизації частина квартири буде належати колишньому чоловіку. Вважає, що помешкання належить лише їй і вона є його одноосібним власником. Просить задовольнити позов. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2019 справу передано у провадження судді Усатовій І.А. Ухвалою судді від 18.03.2019 позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. На виконання ухвали суду від 18.03.2019 , від позивача 16.07.2019 на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 19.07.2019 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою від 13.11.2019 закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання 31.10.2022 не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив. Повідомлення про виклик до суду було направлено йому на мобільний номер телефону, підтвердження отримання міститься в матеріалах справи. Відповідачі до суду 31.10.2022 не з`явилися, будуч належним чином повідомленими про розгляду справи, про причини неявки суд до відома не поставили. Повідомлення про виклик відповідачів до суду були направлені судом за адресою реєстрації місця проживання відповідачів, однак конверти повернувся до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». Враховуючи наведене, суд вважає за можливе провести розгляд за їх відсутності. На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав. Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в справі доказами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у позові, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням зазначених норм права на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам. Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Крім того, за вимогами ЦПК України належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. За положенням статті 51 ЦПК України належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Позивачка, звертаючись до суду з позовом до відповідачів, просить встановити право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , визнавши, що вказана квартира може бути зареєстрована в Єдиному реєстрі прав власності на її ім`я. На підтвердження свої вимог надає рішення про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] та ксерокопії паспортів інших осіб, будь-яких інших доказів на підтвердження свої вимог не надає. Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому, суд зауважує, що позивачем не заявлялося клопотань про витребування доказів.Крім того, як встановлено вище позивачу надавався строк для усунення недоліків, щодо підтвердження своїх позовних вимог . Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 і 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд зауважує, що позивачем не надано доказів для висновку про порушення її будь-яких прав, тим паче відповідачами. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відмову у позові.

Outcome: dismissed