Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07.05.2010р. між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 12.12.2013р. шлюб між ними розірвано. Від шлюбу в них є спільна дитина: [PERSON] , 2010 р.н. Після розлучення дитина залишилась проживати із відповідачем. Наказом Малиновського районного суду м.Одеси від 22.02.2022р. було задоволено заяву відповідача до нього про стягнення аліментів у розмірі ј від усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На сьогоднішній час він не працює та не має жодного доходу. В нього середньотехнічна освіта за фахом технік-технолог, яка не дозволяє йому отримувати заробітну платну розраховану як середньомісячну по регіону. На останньому місці роботи він отримував 3000 грн. В нього є ще двоє дітей [PERSON] , 2014 р.н. та [PERSON] , 2016 р.н., які також потребують витрат на харчування, одяг та навчання. Окрім цього в нього на утриманні перебуває мати-пенсіонерка [PERSON] , 1950 р.н. З причин війни 90 % підприємств закрилось та знайти роботу не уявляється можливим. Таким чином, позивач просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на підставі Наказу Малиновського районного суду м.Одеси від 22.02.2022р. на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої [PERSON] , 2010 р.н. з ј від всіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 2000 грн. щомісяця. 06.09.2022р. відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому вказала, що з часу розлучення позивач жодним чином не допомагав по утриманню доньки, всі потреби дитини вона покривала власними коштами. Вона має ще меншу доньку і фізично не має можливостей забезпечити дітям достатній рівень життя. За весь період часу відповідач сплатив загальну суму на забезпечення дитини в розмірі 6725 грн. загалом. Обов`язок по забезпеченню дитини не має покладатися лише на матір. Позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив про неспроможність забезпечити сплату аліментів у визначеному розмірі. Позивачем не надано доказів відсутності працевлаштування, довідки, що він знаходиться на обліку в центрі зайнятості. Його твердження про відсутність роботи через війну не підтверджені жодними доказами та статистичними даними. Позивач є фізично здоровим, молодим чоловіком і його небажання працювати не може бути підставою зменшення аліментів. Також позивачем не надано доказів, що його мати пенсіонерка та перебуває на його утриманні, а наявність копії паспорта та спільної прописки не є підтвердженням спільного бюджету та відсутності у матері заробітку, так само як і не є підтвердженням того, що він утримує свою матір. Крім того, позивач фактично просить не зменшити розмір аліментів, а змінити вид виплати аліментних зобов`язань з частки від доходу на тверду грошову суму, що визначається за вибором того з батьків, разом із ким проживає дитина. 13.09.2022р. позивач [PERSON] надав відповідь на відзив, в якій вказав, що твердження відповідача про те, що ним сплачено лише 6725 грн., з часу відкриття виконавчого провадження ним перераховано на утримання доньки 14236 грн. А також зазначив, що зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження. В судові засідання позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце проведення яких був сповіщений своєчасно, належним чином, однак надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судові засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце проведення судових засідань була сповіщена своєчасно, належним чином, однак надала заяву про розгляд справи без її участі, проти позовних вимог заперечує, з підстав, викладених у відзиві, просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно судового наказу Малиновського районного суду м.Одеси від 22.02.2022р. стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини заробітку (доходу) платника аліментів, але на більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.02.2022р. до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Позивач [PERSON] є також батьком двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] ). Згідно зі\~статтею 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга\~статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема\~статтею 180 СК України\~на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач фактично заявив вимоги про зміну способу стягнення аліментів. \~У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування позову, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний і матеріальний стан, оскільки він має на утриманні ще двох малолітніх дітей, матір-пенсіонерку, а також у зв`язку із впровадженням воєнного стану 90 % підприємств закрилося та знайти роботу не уявляється можливим. Однак, аналіз ст. 192 СК України дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому, такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Суд звертає увагу на те, що зміна сімейного стану позивача, а саме народження інших дітей, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Позивач належними та допустимими доказами не підтвердив погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку із народженням дітей від іншого шлюбу. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. На підставі викладеного, суд вважає, що відповідно до судового наказу розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку із тим, що позивач має на утриманні двох дітей, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від першого шлюбу та суперечитиме її інтересам. Безпідставним є також посилання [PERSON] на те, що в нього на утриманні перебуває його матір-пенсіонерка, оскільки окрім копії паспорту на ім`я [PERSON] , 1950 р.н., позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що вказана особа є його матір`ю, являється пенсіонеркою та перебуває на його утримання. Також суд надає критичну оцінку відомостям з Реєстру застрахованих осіб, наданих ПФУ, оскільки в них відображена інформація стосовно позивача за 2005, 2006, 2014, 2015 роки, яка не стосується предмета доказування. Розбіжності у поясненнях сторін в частині зазначення загальної суми грошових коштів, які позивач сплатив на утримання дитини [PERSON] , 2010 р.н., не стосуються питання зменшення розміру аліментів (зміни способу їх стягнення), тому не враховуються судом. Таким чином, суд приходить висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки належними та допустимими доказами [PERSON] не підтверджено погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану - народження дітей, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Аналогічні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 травня 2021 року № 715/2073/20, від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19. Відповідно до частини 3\~статті 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі\~статтею 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно\~правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства\~суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити,\~із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed