Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

У червні 2022 року позивач звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01 квітня 2021 року по 01 червня 2022 року в сумі 635 401,57 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] і від цього шлюбу сторони мають двох спільних дітей - дочку [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] Шлюб між сторонами розірвано й згідно рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 січня 2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] постановлено стягнути аліменти на двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/2 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину, починаючи з 29 жовтня 2012 року і до досягнення старшою дитиною - донькою [PERSON] повноліття - [INFO] , а потім за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Позивач стверджує, що [PERSON] аліменти тривалий час належним чином не оплачує і станом на 01 лютого 2022 року відповідач має заборгованість по аліментах у загальному розмірі 635 401 грн. 57 коп., про що свідчить розрахунок заборгованості, здійснений державним виконавцем. Тому, позивач змушена звернутися до суду із зазначеним позовом. Ухвалою суду від 12.08.2022 у справі відкрито загальне позовне провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності , позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в призначені судові засідання жодного разу не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.58-60, 67-70). Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст.280,281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно із ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, при цьому батьки несуть спільний обов`язок по утриманню дитини. Згідно із ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.196 Сімейного кодексу України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Таким чином, фактично вказаною нормою права закріплено відповідальність платника аліментів за прострочення сплати аліментів, і зі змісту цієї норми випливає, що визнання боржником наявності заборгованості зі сплати аліментів є визнанням неналежного виконання ним аліментних зобов`язань, що є підставою для стягнення пені за прострочення сплати аліментів. При цьому, передбачена ст.196 Сімейного кодексу України відповідальність у вигляді сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів настає за наявності вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення суду у порядку встановленому Сімейним кодексом. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості зі сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 січня 2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] постановлено стягнути аліменти на двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/2 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину, починаючи з 29 жовтня 2012 року і до досягнення старшою дитиною - донькою [PERSON] повноліття - [INFO] , а потім за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. /а.с.14-15/ Крім того, встановлено, що на підставі вищевказаного судового рішення, яке набрало законної сили, було видано виконавчий лист від 01.03.2013 №2-1205/13 та відкрито виконавче провадження №45209511 з примусового виконання судового рішення. /а.с.17-24/ Згідно розрахунку заборгованості, складеного старшим державним виконавцем Полінським В.А. 09.02.2022, загальний розмір заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів станом на 01.02.2022 становить 635 401,57 грн. /а.с.25-27/ Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Обставини, на які посилається позивач на підставу своїх вимог, не спростовані відповідачем, який не скористався процесуальним правом подати відзив (заперечення проти позову) та докази на спростування заявлених позовних вимог, а тому суд позбавлений врахувати інші докази ніж ті, які наявні в матеріалах справи. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Оскільки позивача відповідно до п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, то з відповідача необхідно стягнути в дохід Держави судовий збір відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved