Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства «УКРМЕДПРОМ» про визнання контракту продовженим, зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 15.07.2019 року між нею та відповідачем по справі було укладено Контракт № 2-ДП, згідно якого, [PERSON] , було призначено на посаду директора ДП «Біостимулятор» ПАТ «Укрмедпром» на термін з 16.07.2019 року до 15.07.2020 року. Позивач зазначає, що на час подання позову до суду, копію наказу про звільнення їй надано не було, а також відсутні вимоги щодо її звільнення. На підставі викладеного, просить визнати контракт № 2-ДП від 15.07.2019 р. продовженим до 15.07.2021 року, зобов`язати відповідача підписати новий контракт, аналогічний контракту 2-ДП від 15.07.2019 року з зазначенням строку дії до 15.07.2021 року. В ході розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги, які були прийняти до розгляду ухвалою суду від 15.07.2022 року. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2021 року заяву позивача про забезпечення позову було залишено без задоволення. В подальшому, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15 липня 2022 року прийнято до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Укрмедпром» про визнання контракту № 2-ДП від 15.07.2019 року, який укладений між ПАТ «Укрмедпром» та [PERSON] , продовженим на термін, передбачений п.30 договору, тобто строком до 15 липня 2023 року; зобов`язання ПАТ «Укрмедпром» підписати з [PERSON] новий контракт у редакції, аналогічній контракту № 2-ДП від 15.07.2019 року, за винятком п.30, який викласти в наступній редакції: «Цей контракт діє з 16 липня 2019 року до 15 липня 2023 року»; стягнення з ПАТ «Укрмедпром» на користь позивача заробітну плату за період з 16 липня 2020 року по день набрання законної сили рішенням суду. \~ \~ \~ \~Отже, з огляду на подану позивачем заяву від 28.06.2022 року, позивач просить: визнати контракт № 2-ДП від 15.07.2019 року укладений між ПАТ «Укрмедпром» та [PERSON] , продовженим на термін, передбачений п.30 договору, тобто строком до 15 липня 2023 року; зобов`язати ПАТ «Укрмедпром» підписати з [PERSON] новий контракт у редакції, аналогічній контракту № 2-ДП від 15.07.2019 року, за винятком п.30, який викласти в наступній редакції: «Цей контракт діє з 16 липня 2019 року до 15 липня 2023 року»; стягнути з ПАТ «Укрмедпром» на користь позивача заробітну плату за період з 16 липня 2020 року по день набрання законної сили рішенням суду. В обґрунтування заяви позивач зазначила, що станом на день подання заяви наказ про її звільнення не видався, що свідчить про відсутність у відповідача наміру на звільнення працівника з займаної посади. Позивач зазначає, що продовжує виконувати обов`язки директора, однак, не отримує заробітну плату, що є порушенням її конституційних прав (а.с.91-94). \~ \~ \~ \~В останнє судове засідання [PERSON] не з`явилась, разом з цим, звернулась із заявою про можливість проведення судового засідання у її відсутність, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.147). \~ \~ \~ \~Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «УКРМЕДПРОМ» до суду також не з`явився, про час та місце слухання справи неодноразово повідомлений належним чином та своєчасно, про причини не явки суд не повідомив, не подав відзиву на позовну заяву (а.с.145-146), що відповідно до положення ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Матеріали справи встановлено, що відповідач звертався із заявами про надання копії позову з додатками, та проведення слухання справи у режимі відеоконференції, при цьому не надав жодної заяви або обґрунтованого заперечення з приводу заявлених позовних вимог тощо. З урахуванням зазначеного, зважаючи на наявність заяви позивача щодо можливості розгляду справи за її відсутності, належного повідомлення відповідача про час та місце слухання справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутність сторін, що не порушуватиме прав та інтересів учасників провадження. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Ухвалою Суворовського районного\~суду м.\~Одеси від 07 листопада 2022 року вирішено провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази на підтвердження позовних вимог в їх сукупності, дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню враховуючи таке. \~ \~ \~ \~Відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог позивач просить: визнати контракт № 2-ДП від 15.07.2019 року, який укладений між ПАТ «Укрмедпром» та [PERSON] , продовженим на термін, передбачений п.30 договору, тобто строком до 15 липня 2023 року; зобов`язання ПАТ «Укрмедпром» підписати з [PERSON] новий контракт у редакції, аналогічній контракту № 2-ДП від 15.07.2019 року, за винятком п.30, який викласти в наступній редакції: «Цей контракт діє з 16 липня 2019 року до 15 липня 2023 року»; стягнення з ПАТ «Укрмедпром» на користь позивача заробітну плату за період з 16 липня 2020 року по день набрання законної сили рішенням суду. Судом встановлено, що між ПАТ «Укрмедпром» та [PERSON] 15.07.2019 року було укладено Контракт № 2-ДП з керівником підприємства, що є у державній власності, згідно якого [PERSON] , призначено на посаду директора Дочірнього підприємства «Біостимулятор» Публічного акціонерного товариства «Укрмедпром» на термін з 16 липня 2019 року по 15.07.2020 року. Згідно розділу 3 Умов матеріального забезпечення керівника посадовий оклад в розмірі: 12\~000 гривень і фактично відпрацьованого часу. Контракт підписано генеральним директором [PERSON] та [PERSON] (а.с.18-21). Так, відповідно до Наказу № 5-ДП від 15.05.2019 року Про призначення [PERSON] на посаду директора ДП «Біостимулятор» ПАТ «Укрмедпром» - [PERSON] , призначено директором Дочірнього підприємства «Біостимулятор» ПАТ «Укрмедпром» з 16.07.2019 року (а.с.24). Позивач зазначає, що з часу припинення дії трудового контракту вона продовжує сумлінно виконувати обов`язки директора ДП «Біостимулятор» ПАТ «Укрмедпром», при цьому не отримує заробітну плату, що є прямим порушенням норм законодавства про працю та Конституції України. Так, на підтвердження зазначених обставин судом досліджуються наступні документи. Згідно наказу № 67-к від 27.12.2020 року «Про організацію бухгалтерського обліку й облікову політику» останній підписано директором [PERSON] (а.с.101-104). Відповідно до наказу № 61/к від 26.08.2020 року [PERSON] , визначено відповідальною особою за організацію протиепідемічних заходів на підприємстві на період карантину (а.с. 105). Наказом № 65/к від 23.03.2021 року за підписом [PERSON] , обмежено доступ сторонніх осіб до всіх приміщень підприємства на період дії адаптивного карантину, а саме: «червоної зони» (а.с. 106). Відповідно до наказу 69/к від 27.04.2021 року про звільнення [PERSON] , останній видано за підписом [PERSON] . Згідно наказу № 70/к від 27.04.2021 року про звільнення з роботи [PERSON] , останній підписано директором [PERSON] . В подальшому, згідно наказу № 73/к від 01.03.2022 року за підписом [PERSON] , обмежено доступ сторонніх осіб до всіх приміщень підприємства на період дії воєнного часу, наказано підготувати бомбосховище, забезпечити безперебійне функціонування та вільний доступ цивільних мешканців. Згідно наказу № 74/к від 03.04.2022 року останній видано щодо подолання наслідків ракетних ударів та проведення території в належний стан. Відповідно до листа командиру [NUMBER] запропоновано укласти договір про розміщенням військових на території підприємства лист також підписано директором [PERSON] . Також позивачем надано офіційне листування між організаціями, зокрема АТ «ДТЕК» «Одеські електромережі, ТОВ «Інфокс», [NUMBER] спрямованого директору [PERSON] , з приводу сприяння в допомозі розміщенні для проживання на території ввіреного підприємства, тощо. Отже, з наданих позивачем наказів, листів, звернень тощо вбачається, що позивач з часу припиненні дії трудового контракту продовжує виконувати обов`язки директора підприємства та відповідно видавати та підписувати накази, ставити печатки, вести листування з підприємствами, організаціями тощо (а.с.107-136), що у свою чергу свідчить про продовження виконання позивачем посадових обов`язків директора. Крім іншого, згідно листа від 20.10.2021 року за підписом в.о. генерального директора Ястремського В.П., підтверджено факт знаходження у розпорядженні позивача печатки, договорів, дозвольних, реєстраційні та первинні бухгалетрські документи, ключі та інше, що відповідно додатково свідчить про продовження виконання позивачем обовязків директора підприємтва (а.с.40). Підстави, умови та порядок розірвання контракту передбачені ст. 21-25 Положення про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170. У разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 Кодексу законів про працю України, з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством і контрактом. У разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов`язань, передбачених у контракті, його може бути достроково розірвано з попередженням відповідної сторони за два тижні. Контракт підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за контрактом, порушення роботодавцем законодавства про працю, невиконання чи неналежного виконання роботодавцем зобов`язань, передбачених контрактом, та з інших поважних причин. Звільнення працівника у цьому разі проводиться відповідно до статті 39 Кодексу законів про працю України. За два місяці до закінчення строку чинності контракту за угодою сторін його може бути продовжено або укладено на новий строк. Так,\~відповідно до\~положення ст.\~36\~КЗпП - підставами припинення трудового договору є: 1)\~угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або роботодавця - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті\~119\~цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5)\~5)\~переведення працівника,\~за його\~згодою,\~на інше\~підприємство,\~в установу,\~організацію або\~перехід на\~виборну посаду; 6)\~відмова працівника\~від переведення\~на роботу\~в іншу\~місцевість разом\~з підприємством,\~установою,\~організацією,\~а також\~відмова від\~продовження роботи\~у зв`язку\~із зміною\~істотних умов\~праці; 7)\~набрання законної\~сили вироком\~суду,\~яким працівника\~засуджено (крім\~випадків звільнення\~від відбування\~покарання з\~випробуванням)\~до позбавлення\~волі або\~до іншого\~покарання,\~яке виключає\~можливість продовження\~даної роботи; 7-1)\~укладення трудового\~договору (контракту),\~всупереч вимогам\~Закону України\~"Про\~запобігання корупції",\~встановленим для\~осіб,\~які звільнилися\~або іншим\~чином припинили\~діяльність,\~пов`язану з\~виконанням функцій\~держави або\~місцевого самоврядування,\~протягом року\~з дня\~її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 7-3) набрання законної сили рішенням суду про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави стосовно особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у передбачених статтею 290 Цивільного\~процесуального кодексу\~України випадках; 8) підстави, передбачені трудовим договором з нефіксованим робочим часом, контрактом; 8-1)\~смерть роботодавця\~-\~фізичної особи\~або набрання\~законної сили\~рішенням суду\~про визнання\~такої фізичної\~особи безвісно\~відсутньою чи\~про оголошення\~її померлою; 8-2)\~смерть працівника,\~визнання його\~судом безвісно\~відсутнім або\~оголошення померлим; 8-3)\~відсутність працівника\~на роботі\~та інформації\~про причини\~такої відсутності\~понад чотири\~місяці поспіль; 9) підстави, передбачені іншими законами. Зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). Відповідно до положення ст. 39-1 КЗпП передбачено продовження дії строкового трудового договору на невизначений строк, а саме: якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Разом з цим, відповідно до подення ст. 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. При звільненні з підстав передбачених контрактом, посилання варто робити на пункт 8 статті 36 КЗпП, а у формулюванні звільнення вказати і підставу передбачену контрактом. Позивачем на підтвердження продовження дії трудового договору надано низку документів, наказів, листів по підприємству, що прямо свідчить про продовження дії строкового договору, також, слід зазначити, що відповідачем не надано жодного доказу на спростування обставин позову, зокрема, наказу про звільнення, розрахунку наданого працівнику при звільнення або доказів на припинення трудових обов`язків за трудовим контрактом. Отже, з урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що позивач після припинення строку дії трудового контракту продовжує виконувати обов`язки директора, що підтверджено матеріалами справи. Щодо позовних вимог про стягнення заробітної плати за період з 16 липня 2020 року по день набрання рішенням суду законної сили суд виходить з наступного. По перше, з часу закінчення строкового контракту, а саме з 16.07.2020 року позивач продовжує виконувати обов`язки директора. Статтею 115 КЗпП передбачені строки виплати заробітної плати - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. В умовах спрощеного режиму розмір заробітної плати визначається трудовим договором з урахуванням встановленого законом мінімального рівня оплати праці, а заробітна плата виплачується працівнику у строки, встановлені цією статтею, та визначені трудовим договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено трудовим або колективним договором. Аналіз положень ст. 235 КЗпП України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника. Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю. У своїй постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 294/725/19 Верховний Суд зауважив, що за змістом ст. ст. 94, 116, 117 КЗпП України та ст. ст. 1, 2 Закону України Про оплату праці середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено ст. ст. 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню. Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові. Склад трудового майнового правопорушення утворюють його елементи, що одночасно є умовами матеріальної відповідальності роботодавця, а саме: неналежне виконання роботодавцем своїх трудових обов`язків (протиправні дії або бездіяльність); наявність майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати; причинний зв`язок між неналежним виконанням роботодавцем трудових обов`язків і заподіяною шкодою; вина роботодавця. Для притягнення роботодавця до матеріальної відповідальності необхідні усі чотири вищезазначені умови. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. П. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Згідно трудового контракту посадовий оклад директора визначений у розмірі: 12\~000 гривень, матеріалами справи встановлено, що позивач виконує посадові обов`язки, а відтак втрачена заробітна плата, що підлягала працівнику до виплати за вказані періоди підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. В силу положення ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі: 840 гривень.

Outcome: approved