Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

02 червня 2022 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», визначивши третьою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницького С.І., із вимогою про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню (а. с. 1-8, 39-45). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 29 листопада 2021 року приватним виконавцем Ванжею О.В. було відкрито виконавче провадження № 67695475 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заборгованості, яка виникла на підставі кредитного договору № 8/2007/840-К/ 1092-Н від 21 червня 2007 року, який був укладений між [PERSON] та АВТ «КБ «Надра» в сумі 1397079 гривень 13 копійок. Підставою для відкриття виконавчого провадження став виконавчий напис № 2460 від 19 серпня 2021 року приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницького С., який надійшов до приватного виконавця Ванжі О.В. 29 листопада 2021 року. Позивачка вважає вказаний виконавчий напис протиправним та таким, що підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню з тих підстав, що заочним рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2013 року у цивільній справі № 171/1318/13-ц з неї та [PERSON] вже стягнуто заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 292661 гривню 54 копійки. Дане рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили. Відповідачу відомо про наявність вказаного рішення суду. Разом з цим, 19 серпня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С.І. вчинено виконавчий напис № 2460 про стягнення з позивача на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заборгованості у розмірі 1397079 гривень 13 копійок, яка виникла на підставі кредитного договору № № 8/2007/840-К/ 1092-Н від 21 червня 2007 року, що укладений між [PERSON] та ВАТ «Надра», право вимоги за яким в подальшому було відступлено ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Відповідач, звернувшись до приватного нотаріуса для вчинення виконавчого напису, намагається двічі притягнути позивачку до відповідальності, що суперечить чинному законодавству України та призводить до подвійного стягнення кредитної заборгованості. Крім того, позивачка зазначає, що у заочному рішенні суду достовірно встановлено, що право вимоги за вказаним кредитним договором виникло у кредитора, ще в 2013 році, а відтак спливло більше трьох років з моменту її виникнення, при цьому Закон забороняє нотаріусу вчиняти написи поза межами трирічних строків з дня виникнення права вимоги. Крім того, сама вимога є явно спірною, так як у заочному рішенні суду йде мова про суму 292661 гривню 54 копійки, тоді як у виконавчому написі - 1397079 гривень 13 копійок. Також зазначає про те, що нотаріус не був наділений правом видавати виконавчий напис по кредитному договору щодо фізичної особи. Тому вважає, що вказаний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому просить суд визнати виконавчий напис № 2460, що вчинений 19 серпня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С.І., таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 08 червня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 33). 14 червня 2022 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 08 червня 2022 року, позивачкою усунуто (а. с. 39-77). Ухвалою суду від 15 червня 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін, (а. с. 81), яка надіслана учасникам справи 15 червня 2022 року за вихідним № 9921/22-вих/2/2014/1527/22 (а. с. 82) та отримана відповідачем 18 липня 2022 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 99). 07 вересня 2022 року на адресу суду з відміткою «за закінчення терміну зберігання» повернуто конверт, яким судом направлялася приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницькому С.І. копія ухвали про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками (а. с. 100). Станом на дату розгляду справи відповідачем відзиву не надано, а також клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, учасниками справи не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, на підставі вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 21 червня 2007 року між позивачкою та ВАТ «КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 8/2007/840-К/1092-Н на отримання грошових коштів у сумі 20000 доларів США для придбання будинку [ADDRESS] (а. с. 53-56). Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2013 року (справа № 171/1318/13-ц) задоволено позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 292661 гривню 54 копійки, з них: заборгованість за сумою кредиту 19618,6 доларів США, що за курсом НБУ на 12 квітня 2013 року дорівнює 156811 гривень 87 копійок; заборгованість за відсотками - 12817,85 доларів США, що за курсом НБУ на 12 квітня 2013 року дорівнює 102453 гривні 08 копійок; заборгованості по пені - 2178,23 доларів США, що за курсом НБУ на 12 квітня 2013 року дорівнює 17410 гривень 59 копійок; заборгованість по штрафам - 2000 доларів США, що за курсом НБУ на 12 квітня 2013 року дорівнює 15986 гривень, судовий збір в сумі 2926 гривень 62 копійки, всього в сумі - 295588 гривень 16 копійок (а. с. 74-75). 19 серпня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С.І. видано виконавчий напис № 2460 про звернення стягнення з [PERSON] за кредитним договором № 8/2007/840-К/1092-Н від 21 червня 2007 року, укладеним ним із ТОВ «КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заборгованості за період часу з 22 травняя 2019 року по 13 серпня 2021 року, у розмірі 1397079 гривень 13 копійок, що складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту - 535075 гривень 13 копійок; простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 862004 гривні 49 копійок; заборгованості по комісії - 0 гривень (а. с. 57). 29 листопада 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжою О.В. відкрито виконавче провадження ВП № 67695475 на підставі виконавчого напису № 2460 від 19 серпня 2021 року про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заборгованості у 1397079 гривень 13 копійок (а. с. 65-67). Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами ст. 39 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється саме Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Відповідно до вимог п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат», вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія. Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава14 Закону України «Про нотаріат» та Глава16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Так, згідно з вимогами ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Приписами ст. 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, зокрема, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до вимог п. 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Згідно з вимогами пп. 2.2 п. 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, у разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Приписами пп. 2.3 п. 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зроблено висновок, що «за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку». Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті). Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 715/1788/19. Разом з цим, матеріали справи не містять відомостей про направлення відповідачем на адресу позивача повідомлень про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 8/2007/840-К/1092-Н від 21 червня 2007 року та вимоги/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості, а також доказів на підтвердження того, що позивачкою вказані повідомлення були отримані чи не отримані внаслідок її недбалості або ухилення від отримання. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, що передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Даний Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, якою визнано незаконним та не чинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріуса на нотаріально не посвідченому кредитному договорі. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Відповідно до вимог ст. 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. З аналізу вищенаведених норм можна дійти висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису це надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Таким чином, можна дійти висновку, що захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст. 87 та 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 04 березня 2015 року у справі № 6-27цс15 та Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 461/4609/16-ц. Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172, з урахуванням постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, якою визнано незаконним та не чинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», передбачено, що для одержання виконавчого напису необхідно подати, зокрема, оригінал нотаріально посвідченого договору та документи, що підтверджують безспірність боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, у даному випадку кредитний договір нотаріально не посвідчений (а. с. 53-56). Крім того, зі змісту виконавчого напису № 2460 від 19 серпня 2021 року вбачається, що договір відступлення прав вимоги за вказаним кредитним договором відповідачем укладено 17 липня 2020 року, а стягнення заборгованості за виконавчим написом проводиться за період з 22 травня 2019 року та станом на 13 серпня 2021 року, однак матеріали справи не містять інформації про те, яким чином, за які періоди та в якому розмірі відповідачем позивачу нараховувались заборгованість за сумою кредиту, відсотками, штрафами та пенею, що позбавляє можливості простежити правильність здійснення розрахунку заборгованості, а отже і пересвідчитись у безспірності заборгованості. Також, судом встановлено, що розмір заборгованості, що був стягнутий з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» на підставі рішення Апастолівського районного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2013 року у справі № 171/1318/13-ц, та розмір заборгованості, зазначений в оспорюваному виконавчому написі № 2460 приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницького С.І. від 19 серпня 2021 року, взагалі не співпадають (у виконавчому написі сума заборгованості є більшою, ніж у рішенні суду). При цьому у рішенні суду вказано, що заборгованість стягнута з відповідачів солідарно, на відміну від виконавчого напису. Разом з тим, суд не приймає доводи позивачки щодо дострокового солідарного стягнення з неї та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором № 8/2007/804-К/1092-Н від 21 червня 2007 року на підставі рішення Апастолівського районного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2013 року (справа № 171/1318/13-ц), оскільки в останньому про таке не зазначено, натомість вказано про стягнення заборгованості станом на 11 квітня 2013 року. У зв`язку з викладеним, очевидним є висновок, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницький С.І. при вчиненні спірного виконавчого напису не переконався належним чином в безспірності заборгованості, що підлягає стягненню за виконавчим написом. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Предметом доказування, відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду справи належних доказів, у розумінні ст. ст. 12, 77, 81 ЦПК України, що відповідачем було надано нотаріусу всі необхідні документи, які підтверджують безспірність заборгованості за кредитним договором, стороною відповідача надано не було. Натомість надані докази позивачкою в обґрунтування позову, підтверджують той факт, що заборгованість в зазначеному розмірі та період її виникнення не є безспірною, а тому нотаріус не мав права на вчинення виконавчого напису, через що суд доходить висновку, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусом було порушено вимоги ст. 88 Закону України «Про нотаріат». З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивачки щодо визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницького С.І. від 19 серпня 2021 року № 2460 таким, що не підлягає виконанню, підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачці у даній справі на підставі договору № 1про надання правової допомоги від 21 грудня 2021 року надавав адвокат Мельник О.В. (а. с. 95), який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 637 від 30 березня 2009 року. Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС Дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу Мельником О.В. надано додаток № 1 до договору про надання правової допомоги № 1 від 21 грудня 2021 року (а. с. 96) та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 11 липня 2022 року (а. с. 94), відповідно до якої адвокатом на надання правової допомоги клієнтці у даній справі витрачено 31 годину. При цьому вказано на те, що договором про надання правової допомоги сторонами було погоджено фіксовану суму гонорару адвоката у розмірі 2000 доларів США по офіційному курсу НБУ на дату оплати та 1500 гривень на забезпечення участі в кожному судовому засіданні. Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи, те що справа розглядалася судом в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, приймаючи до уваги обсяг наданих адвокатом послуг, з урахуванням того, що позов, задоволено в повному обсязі, суд доходить висновку, що факт понесення витрат на правничу допомогу у заявленому позивачкою розмірі не доведено, тому суд доходить висновку, про стягнення з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу у сумі 5000 гривень. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а тому з останнього на користь позивачки підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1488 гривень 60 копійок, який складається із судового збору за позовну заяву (992 гривні 40 копійок) та судовий збір за заяву про забезпечення позову (496 гривень 20 копійок). На підставі викладеного,

Outcome: approved