Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] № 5706/22/015911 від 20.08.2022 року та скасувати реєстрацію права власності транспортного засобу за [PERSON] РНОКПП [NUMBER] [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] №5706/22/015913 від 20.08.2022 року та скасувати реєстрацію права власності транспортного засобу за [PERSON] РНОКПП [NUMBER] [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] № 5706/22/015915 від 20.08.2022 року та скасувати реєстрацію права власності транспортного засобу за [PERSON] РНОКПП [NUMBER] [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] № 5706/22/015910 від 20.08.2022 року та скасувати реєстрацію права власності транспортного засобу за [PERSON] РНОКПП [NUMBER] [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу KIA К5, V1N [NUMBER] №5706/22/015912 від 20.08.2022 року та скасувати реєстрацію права власності транспортного засобу за [PERSON] РНОКПП [NUMBER] [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу KIA К5, VIN [NUMBER] № 5706/22/015909 від 20.08.2022 року та скасувати реєстрацію трава власності транспортного засобу за [PERSON] РНОКПП [NUMBER] [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу KIA К5, V1N [NUMBER] №5706/22/015914 від 20.08.2022 року та скасувати реєстрацію трава власності транспортного засобу за [PERSON] РНОКПП [NUMBER] [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу AUDI Q7, VIN [NUMBER] №5706/22/015905від 20.08.2022 року та скасувати реєстрацію права власності транспортного засобу за [PERSON] РНОКПП [NUMBER] [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] № 3246/2022/3347876 від 20.08.2022 року та скасувати реєстрацію права власності транспортного засобу за [PERSON] РНОКПГІ [NUMBER] [ADDRESS] . Позивач мотивує свої вимоги тим, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 02.10.2014 року зареєстровано шлюб, від якого сторони мають спільних малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу сторонами придбано спірне рухоме майно. Згідно інформації, яку надано Головним сервісним центром МВС України від 12.07.2022 року позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] 24.06.2022 року здійснив відчуження транспортного засобу «HUNDAI SONATA» 2016 року випуску, який також було придбано в період шлюбу. Крім цього, відповідач розмістив оголошення з продажу інших транспортних засобів, придбаних в період шлюбу, на інтернет-ресурсі. Таким чином, відповідач [PERSON] розпочав відчуження спільно набутого з позивачем майна без згоди позивача, тому позивачем було прийнято рішення про поділ спільного майна подружжя шляхом подання позовної заяви до суду. З метою недопущення порушення прав позивача останньою було подано заяву про забезпечення позову про поділ майна подружжя, та ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.08.2022 року у справі № 336/3627/22 винесено заборону будь-яким особам вчиняти дії, направлені на відчуження, передачу права керування та розпорядження стосовного спірних транспортних засобів. Про наявність вказаної ухвали позивачем повідомлено відповідачу шляхом месенджера Вайбер, а також шляхом телефонної розмови відповідача із представником позивача, про що свідчить аудіо-запис на диску, що долучено до матеріалів справи. Однак, попри обізнаність відповідача [PERSON] щодо заборони відчуження спірного рухомого майна, відповідач [PERSON] 20.08.2022 року здійснив відчуження цього майна на користь співмешканки відповідача [PERSON] , якою, в свою чергу, 22.08.2022 року на всі автомобілі видано нотаріально посвідчені довіреності на ім`я відповідача [PERSON] 23.08.2022 року у справі № 336/3949/22 ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Отже, відповідач [PERSON] з метою приховування спірного рухомого майна здійснив відчуження цього майна без дозволу позивача на користь співмешканки, тобто оспорювані договори спрямовані не на реальне настання обумовлених ними наслідків. Крім того, після укладення спірних правочинів відповідач [PERSON] продовжив вчиняти дії, спрямовані на подальше відчуження спірного рухомого майна, шляхом розміщення на веб-сайті відповідних оголошень, тому позивач була вимушена звернутись до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про накладення арешту на спірне рухоме майно як забезпечення подальшого подання позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.09.2022 року у справі № 755/8253/22 заяву позивача [PERSON] задоволено та накладено арешт на спірні транспортні засоби, після чого позивач звернулась з даним позовом до суду. 23 вересня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Головний сервісний центр МВС в особі Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області (філія ГСЦ МВС), про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів, та, з огляду на немайновий характер спору, постановлено провести розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. (Том 1 а.с. 156-159) 23 вересня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва витребувано у Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області належним чином завірені копії договорів купівлі-продажу транспортних засобів, на підставі яких право власності зареєстровано за [PERSON] та витребувано у приватного нотаріуса Войтюк А.К. належним чином завірені копії довіреностей, виданих Довіритель: [PERSON], представник - [PERSON] . (Том 1 а.с. 160-162) 19 жовтня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Автопрестиж центр». (Том 2 а.с. 62-63) 31 жовтня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва письмове клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про розгляд справи з повідомленням сторін, залишено без задоволення. (Том 1 а.с. 180-182; Том 2 а.с. 1-2, 95-97) Представник відповідача [PERSON] скористалась процесуальним правом подачі письмового відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк, відповідно до якого представник проти позову заперечила в повному обсязі, просила в позові відмовити, вказуючи на те, що [PERSON] не є належним позивачем у справі, оскільки станом на 15.10.2022 року її права не порушуються з боку відповідачів, так як на її ім`я не встановлено реєстрацію всіх спірних транспортних засобів та відсутнє рішення суду про визнання права власності позивача на вказані автомобілі. Станом на 15.10.2022 року [PERSON] не має стану процесуальної правосуб`єктності для подання позовної заяви про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів та, відповідно, не має права вимоги. (Том 1 а.с. 243-245) Представник позивача Максимчук С.П. скористався процесуальним правом подачі відповіді на відзив, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, додатково зауважив, що право позивача є порушеним внаслідок відчуження відповідачем [PERSON] спірних транспортних засобів, оскільки останні було придбано в період зареєстрованого шлюбу з позивачем та, відповідно, є спільним майном подружжя, отже відповідач [PERSON] , відчужуючи спільне майно подружжя без дозволу позивача, порушив права власності останньої. (Том 2 а.с. 4-9) Представник відповідача [PERSON] скористалась процесуальним правом подачі письмових заперечень, відповідно до яких проти позову заперечила в повному обсязі з підстав, що містить письмовий відзив на позовну заяву. (Том 2 а.с. 68-72) Відповідач [PERSON] не скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, у встановлений ухвалою суду від 23 вересня 2022 строк. (Том 1 а.с. 172) Третя особа Головний сервісний центр МВС в особі Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області (філія ГСЦ МВС) надав до суду письмові пояснення до позовної заяви, відповідно до яких Центром підтверджено перереєстрацію спірних транспортних засобів 20.08.2022 року на відповідача [PERSON] , зауважено про накладення обмежень на автомобілі 12.09.2022 року в межах виконавчого провадження № 69826672 від 09.09.2022 року. Крім того, представник третьої особи просить суд провести розгляд справи за його відсутності, за наявними в матеріалах справи документами. (Том 1 а.с. 216-217) Третя особа ТОВ «Автопрестиж центр» не скористався процесуальним правом подачі письмових пояснень на позовну заяву. (Том. 2 а.с. 54, 90) Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного Кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. (ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що 02 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, від якого подружжя мають спільних малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Зарорізького міського управління юстиції від 02.10.2014 року, актовий запис № 434; свідоцтвом про народження, виданим Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Зарорізького міського управління юстиції від 12.05.2015 року, актовий запис № 534; свідоцтвом про народження, виданим Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 08.12.2021 року, актовий запис № 2961. (Том 1 а.с. 64, 65, 66) В період зареєстрованого шлюбу подружжям набуто у власність, серед іншого, наступні транспортні засоби: HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] ; HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] ; HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] ; HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] ; KIA К5, V1N [NUMBER]; KIA К5, VIN [NUMBER] ; KIA К5, V1N [NUMBER] ; AUDI Q7, VIN [NUMBER] ; HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] , що підтверджено Листами Головного сервісного центру МВС від 11.07.2022 року. (Том 1 а.с. 67-68; 69-70) 26.02.2022 року позивач [PERSON] виїхала за кордон, що підтверджено відмітною у паспорті останньої. (Том 1 а.с. 61-62) Відповідно до роздруківок з веб-сайту auto.rio.com відповідач [PERSON] вчинив дії, спрямовані на відчуження рухомого майна, що є об`єктом спільного майна подружжя (Том 1 а.с. 71-74), у зв`язку з чим ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.08.2022 року у справі № 336/3627/22 винесено заборону будь-яким особам вчиняти дії, направлені на відчуження, передачу права керування та розпорядження стосовного спірних транспортних засобів. (Том 1 а.с. 75-76, 77) 19.08.2022 року представником позивача було надіслано повідомлення адміністрації веб-сайту auto.rio.com з посиланням на ЄДРСР щодо заборони відчуження транспортних засобів на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.08.2022 року, та 20.08.2022 року від адміністрації веб-сайту auto.rio.com надійшов лист, відповідно до якого пропозицію щодо продажу транспортного засобу було видалено з сайту. (Том 1 а.с. 88-94) Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов?язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов?язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до положень статті 1011 Цивільного кодексу України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Разом з тим, попри заборону відчуження, 20.08.2022 року на підставі Договорів купівлі-продажу № 5706/22/015911, №5706/22/015913, № 5706/22/015915, № 5706/22/015910, №5706/22/015912, №5706/22/015909, №5706/22/015914, №5706/22/015905, № 3246/2022/3347876, укладених між [PERSON] та ТОВ «Автопрестиж центр», який діяв на підставі договорів комісії від 19.08.2022 року, укладених між власником автомобілів [PERSON] та ТОВ «Автопрестиж центр», здійснено перереєстрацію спірних транспортних засобів на ім`я відповідача [PERSON] , що підтверджено Листом Головного сервісного центру МВС від 30.08.2022 року на підставі даних Єдиного державного реєстру МВС та копіями оспорюваних Договорів від 20.08.2022 року, долученими до матеріалів справи. (Том 1 а.с. 85-87, 195-213) Однак, 23.08.2022 року на веб-сайті auto.rio.comрозміщено пропозицію про продаж AUDI Q7, VIN [NUMBER] , та представником позивача було надіслано повідомлення адміністрації веб-сайту auto.rio.com з посиланням на ЄДРСР щодо заборони відчуження транспортних засобів, у зв`язку з чим 24.08.2022 року від адміністрації веб-сайту auto.rio.com надійшов лист, відповідно до якого пропозицію щодо продажу транспортного засобу було видалено з сайту. (а.с. 95-100) Крім того, 22.08.2022 року та 13.09.2022 року відповідачем [PERSON] було видано нотаріально посвідчені довіреності, копії яких долучено до матеріалів справи, якими [PERSON] уповноважила відповідача [PERSON] користуватися та розпоряджатися належними їй на підставі Свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів від 20.08.2022 року автомобілями HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] ; HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] ; HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] ; HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] ; KIA К5, V1N [NUMBER]; KIA К5, VIN [NUMBER] ; KIA К5, V1N [NUMBER] ; AUDI Q7, VIN [NUMBER] ; HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] . (Том 1 а.с. 184-193) 23.08.2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/3949/33 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. (Том 1 а.с. 78-79) 07.09.2022 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/8253/22 забезпечено позов до подачі позовної заяви шляхом накладення арешту на транспортні засоби HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] ; HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] ; HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] ; HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] ; KIA К5, V1N [NUMBER]; KIA К5, VIN [NUMBER] ; KIA К5, V1N [NUMBER] ; AUDI Q7, VIN [NUMBER] ; HYUNDAI SONATA, VIN [NUMBER] . (Том 1 а.с. 108-110) Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України). Стаття 215 Цивільного кодексу України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, що вбачається з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Зі змісту ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України убачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За положеннями статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. В силу приписів частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 Цивільного кодексу України. За вимогами частин першої, другої статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Частиною третьою статті 65 Сімейного кодексу України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Частиною четвертою статті 369 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. У статті 68 Сімейного кодексу України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. У раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відступаючи від вказаного висновку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК Українита статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Так, переглядаючи постанову апеляційного суду, Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 320/1897/14-2 (провадження №61-14353св20) (Том 2 а.с. 91-94) дійшов наступних висновків: «Установивши, що автомобіль марки CHEVROLET LACETTI, реєстраційний номер [NUMBER] придбаний у період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON], а відповідачами не спростовано презумпцію спільності вказаного майна, яке відчужене [PERSON] після розірвання шлюбу, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаного автомобіля від 25 червня 2014 року, оскільки відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою для визнання цього правочину недійсним. Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості. Враховуючи, що предметом спору є автомобіль марки CHEVROLET LACETTI, 2008 року випуску, то правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як другого із співвласників. Таким чином, оскільки зазначений автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, і підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до статей 203, 215 ЦК України.» (Том 2 а.с. 91-94) Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2019 року у справі № 438/462/14 (провадження № 61-23623св18), від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16 (провадження № 61-34723св18), від 10 червня 2020 року у справі №454/2786/17 (провадження №61-975св20), від 01 березня 2021 року у справі №753/10236/14 (провадження №61-16403св20), у яких вирішувались близькі за змістом із цією справою правовідносини, зокрема щодо недійсності правочину, вчиненого без згоди із співвласником відчужуваного майна. При цьому, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду(постанова від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, провадження № 14-435цс18). Так судом встановлено, що предметом спору є вимоги позивача [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу дев`яти транспортних засобів від 20.08.2022 року, з підстав відчуження транспортних засобів, які придбано подружжям у період зареєстрованого шлюбу, другим з подружжя відповідачем [PERSON] без дозволу та відома позивача, у період дії за ухвалою суду від 09.08.2022 року заборони відчуження цього майна, та з підстав укладення оспорюваних договорів без мети на реальне настання правових наслідків договорів купівлі-продажу, що обумовлені ними, оскільки відчуження відбулось на користь відповідача [PERSON] , яка перебуває у близьких відносинах з відповідачем [PERSON] та якою 22.08.2022 року на підставі нотаріально посвідчених довіреностей повернуто відповідачу [PERSON] право керування та розпорядження спірним майном. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги письмові пояснення сторін спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу транспортних засобів від 20.08.2022 року № 5706/22/015911, №5706/22/015913, № 5706/22/015915, № 5706/22/015910, №5706/22/015912, №5706/22/015909, №5706/22/015914, №5706/22/015905, № 3246/2022/3347876, - оскільки вказані Договори укладено відповідачем [PERSON] щодо автомобілів HYUNDAI SONATA; HYUNDAI SONATA; HYUNDAI SONATA; HYUNDAI SONATA; KIA К5; KIA К5; KIA К5; AUDI Q7; HYUNDAI SONATA, 2014-2020 року випуску, які придбано у період зареєстрованого шлюбу з позивачем та які є спільним майном подружжя, договори укладено без згоди іншого подружжя, а саме позивача [PERSON] , що не заперечено відповідачем [PERSON] . При цьому оспорювані правочини щодо відчуження вказаних автомобілів виходять за межі дрібних побутових правочинів, тому такі правочини потребували згоди позивача як другого із співвласників, та неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною без визначення часток і є підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірних автомобілів відповідно до статей 203, 215 ЦК України, що відповідає правовому висновку, наведеному у поставі Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 320/1897/14-2 (провадження №61-14353св20) (Том 2 а.с. 91-94) Крім того, суд ставить під сумнів укладення відповідачем [PERSON] оспорюваних договорів купівлі-продажу з метою на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, оскільки відповідачем [PERSON] як новим власником автомобілів через два дні після укладення спірних Договорів на підставі нотаріально посвідчених довіреностей фактично повернуто відповідачу [PERSON] право користування та розпорядження спірними транспортними засобами. При цьому, при ухваленні даного рішення судом ураховано належність саме позивачу права обрання способу захисту порушеного права власності на майно, яке є спільним майном подружжя. Крім того, судом установлено, що спірні договори купівлі-продажу транспортних засобів від 20.08.2022 року укладено під час дії заборони на їх відчуження, накладеної ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.08.2022 року у справі № 336/3627/22 (Том 1 а.с. 75-76). Так, статтею 129-1 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статті 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 цього ж Кодексу забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо. Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо. Такі правові висновки наведені у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16 та від 24 травня 2017 року у справі № 6-640цс17. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Головний сервісний центр МВС в особі Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області (філія ГСЦ МВС), Товариство з обмеженою відповідальності «Автопрестиж центр», про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів, є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу витрати на проведення експертизи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. При розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц). Згідно пункту 25 постанови Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 зауважено, що: «Судова колегія зазначає, що КАС України (та відповідно, ЦПК України) у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.» Судом встановлено, що при зверненні з даним позовом до суду [PERSON] уклала з Адвокатським об`єднанням «Радтке-Прядко і Партнери» Договір про надання правової допомоги б/н від 07.07.2022 року, відповідно до умов якого Об`єднання зобов`язалось надати правничу допомогу Клієнту у спорах щодо поділу спільного майна подружжя. (Том 2 а.с. 47-49) Відповідно до Додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги б/н від 07.07.2022 року, гонорар визначається за домовленістю сторін, що визначена пунктами цього Додатку № 1. (Том 2 а.с. 50) Відповідно до Розрахунку розміру винагороди адвоката за надання правничої допомоги 18.10.2022 року [PERSON] та АО «Радтке-Прядко і Партнери» складено та підписано Акт до Договору про надання правової допомоги б/н від 07.07.2022 року, відповідно до якого Об`єднанням в особі адвоката Максимчука С.П. надано правничу допомогу на суму 44 000,00 грн., яка складається з: підготовка заяви про забезпечення позову (до подання позовної заяви) 10 сторінок - 5 000,00 грн.; підготовка позовної заяви 11 сторінок - 16 500,00 грн.; клопотання про відстрочення сплати судового збору 1 сторінка - 1 000,00 грн.; клопотання про витребування доказів 5 сторінок - 5 000,00 грн.; адвокатський запит щодо отримання витягів з реєстру довіреностей 1 сторінка - 1 000,00 грн.; ознайомлення з матеріалами справи 1 год. - 3 500,00 грн.; відповідь на відзив на позовну заяву 6 сторінок - 9 000,00 грн.; аналіз та ознайомлення адвокатом з наданими клієнтом доказами 2 год. - 3 000,00 грн. (Том 2 а.с. 51, 52) Проаналізувавши вищедосліджені докази, суд визнає доведеним понесення позивачем витрат на правничу допомогу згідно Договору про надання правової допомоги б/н від 07.07.2022 року на суму 43 000,00 грн., яка є співмірною сумою щодо обсягу наданих адвокатом послуг та складності розглянутої справи, з яких: підготовка заяви про забезпечення позову (до подання позовної заяви) 10 сторінок - 5 000,00 грн.; підготовка позовної заяви 11 сторінок - 16 500,00 грн.; клопотання про витребування доказів 5 сторінок - 5 000,00 грн.; адвокатський запит щодо отримання витягів з реєстру довіреностей 1 сторінка - 1 000,00 грн.; ознайомлення з матеріалами справи 1 год. - 3 500,00 грн.; відповідь на відзив на позовну заяву 6 сторінок - 9 000,00 грн.; аналіз та ознайомлення адвокатом з наданими клієнтом доказами 2 год. - 3 000,00 грн., які підлягають відшкодуванню відповідачами на користь позивача у порядку розподілу судових витрат та відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Разом з тим, не підлягають до відшкодування витрати щодо підготовки адвокатом клопотання про відстрочення сплати судового збору 1 сторінка - 1 000,00 грн., оскільки вказане клопотання залишено без задоволення ухвалою суду про залишення позовної заяви без руху від 22.09.2022 року. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повне задоволення позову в частині дев`яти вимог немайнового характеру, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 8 931,60 грн., тобто по 4 465,80 грн. з кожного. Враховуючи наведене та

Outcome: approved