Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

19.02.2020 року позивач звернувся до суду з позовом доЦентральний відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державна казначейська служба України про стягнення збитків та моральної шкоди, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь грошові кошти у сумі 229 769,42 грн, з яких 65806,97 грн матеріальний збиток в розмірі не стягнутої на його користь суми за рішенням суду, 71334,45 грн інфляційних втрат, 12078 грн три відсотка річних, 80 550 грн моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що Центральний ВДВС свідомо нехтує своїм обов`язком виконувати рішення суду , яке набрало законної сили 12.02.2013 року у справі № 1423/19575/2012, яке залишається невиконаним протягом 6 с половиною років. Протягом 4 років у ВП № 41902907 жодних виконавчих дій по розшуку боржника та його майна державним виконавцем не вчинялося , що свідчить про свідоме ігнорування державним виконавцем норм ЗУ «Про виконавче провадження». Також державним виконавцем свідомо не виконувалися вимоги ухвали суду щодо зобов`язання відновити виконавче провадження і з часу постановлення ухвали Центрального суду від 16 лютого 2018 року , яка в цій частині ніким не оскаржувалася, протягом двох років не відновив виконавче провадження , незважаючи на численні звернення стягувача, та своєчасне направлення відповідних ухвал та постанов суду на адресу державної виконавчої служби. Не виконані державним виконавцем і вимоги ухвали суду від 29.10.2019 року , якою зобов`язано відповідача вчинити дії щодо відновлення виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 1423/19575/2012. Також зазначає, що з часу відкриття виконавчого провадження в 2013 році державними виконавцями Центрального ВДВС не вчинювалося належних необхіднихї виконавчих дій щодо виконання рішення суду, а виконавчий лист повертався стягувачу без виконання з підстав невиявлення майна боржника , свідомо ігноруючи інші виконавчі дії , які повинен був вчиняти згідно ЗУ "Про виконавче провадження" Також посилаючись на те, що бездіяльність державної виконавчої служби була доведена судовими рішеннями та підтверджується матеріалами справи, посилаючиь на положення ст.23, 1173, 1174 ЦК України, на рішення ЄСПЛ у справі "Войтенко проти україни", "Горнсбі проти Греції", вважає, що відбувається порушення з боку Держави Європейської Конвенції за п.1 ст. 6 - стосовно тривалого невиконання рішення суду від 11.09.2012 року, п.1 ст.1 протколу № 1 - втручання у право мирного володіння майном, ст. 13 Європейської конвенції - щодо відсутності ефективних юридичних замобів захисту та забезпечення виконання рішення суду, яке є обовязковим для виконання і таке повинного гарантуватися саме Державою. Завдану йому моральну шкоду з урахуванням практики Єврпопейського суд з прав людини оцінює в три тисячі Євро, що еквіалентно 80 550 грн ( справа Харук та інші проти україни).Також він майже 6 років вимушений був неодноразово приїздити до м.Миколаєва з м.Южноукраїнськ , щоб звертатися до державного виконавця з різного роду заявами та скаргами, а також багаторазово звертатися до суду за захистом своїх прав стягувача у виконавчому провадженні, він дуже хвилювався, вимушений був винаймати адвоката, в нього погіршився сон, підвищився тиск , розпачалася дративливість. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2020 року визначено головуючого по справі суддю Чулуп О.С. Ухвалою від 26.02.2020 року позов залишено без руху. Ухвалою від 02.06.2020 року позов повернуто позивачу. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23.12.2020 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 червня 2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Розпорядженням в.о. керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.01.2021 р. призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі Рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя України від 25.11.2020 р. №3242/3дп/15-20. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. 21.01.2021 року матеріали справи передані на розгляд судді Гуденко О.А. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від28.01.2021 року\~прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у вказаній цивільній справі та у зв`язку з великою навантаженістю, призначено підготовче судове засідання на 18.05.2021 року . 25.03.2021 року на адресу суду від позивача до суду надійшло клопотання про виключення з кола відповідачів Державної казначейської служби України , у зв`язку з тим, що вона не є тим суб єктом, який порушив права та інтереси позивача. Ухвалою суду від 14.06.2021 року виключено з кола відповідачів Державну казначейську службу України (01601, м.Київ, вул.Бастіонна 6) , у цивільній справі за позовом [PERSON] до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державної казначейської служби України про стягнення збитків та моральної шкоди . Ухвалою суду від 03.12.2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу у судове засідання для розгляду її по суті . Позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив про задоволення позову з підстав, викладених у позові та додаткових письмових поясненнях. Представник відповідача Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) ( далі - Центральний ВДВС) повідомлвся судом неодноразово належним чином, в судове засідання не з`явивися , відзиву на позов не надав. Дослідивши матеріали справи, суд доходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2013 року у справі № 1423/19575/12-ц на користь [PERSON] стягнуто з кредитної спілки «Флагман» суму грошового вкладу за договором про залучення внеску на депозитний рахунок №45\~\~від 05.06.2008 року в розмірі 55000,00 грн., відсотки за користування грошовими коштами в сумі 10806,97 грн.,\~\~а всього 65806,97 грн.\~\~ \~06 березня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва на виконання цього рішення стягувачу [PERSON] був виданий виконавчий лист про стягнення за договором з\~\~КС «Флагман» 65 806 грн. 97 коп. Постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС від 07 травня 2013 року відкрито виконавче провадження №37803670 з виконання вищезазначеного виконавчого листа . 25 грудня 2013 року постановою державного виконавця Центрального ВДВС виконавчий лист №1423/19575/2012 повернуто стягувачу, у зв`язку з відсутністю у боржника майна та коштів на розрахункових рахунках, на які може бути звернуто стягнення . 03 лютого 2014 року [PERSON] знову пред`явив до виконання до Центрального ВДВС виконавчий лист №1423/19575/2012. 05 лютого 2014 року постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС відкрито виконавче провадження №41902907 з виконання вищезазначеного виконавчого листа. 11 грудня 2015 року постановою державного виконавця виконавчий лист №1423/19575/2012 повернуто стягувачу, у зв`язку з відсутністю у боржника майна та коштів, на які може бути звернуто стягнення . 18 березня 2016 року позивач втретє пред`явив до Центрального ВДВС для виконання виконавчий лист №1423/19575/2012, на підставі якого державним виконавцем 23 березня 2016 року відкрито виконавче провадження №50553664. 28 вересня 2017 року постановою державного виконавця Центрального ВДВС виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з тим, що боржник за адресою, зазначеною у виконавчому листі, відсутній, господарську діяльність не здійснює, а майно, на яке може бути звернуто стягнення, відсутнє. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 16 лютого 2018 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 26.04.2018 року, скаргу [PERSON] - задоволено . Визнано дії головного державного виконавця Центрального відділу ДВС щодо повернення виконавчого листа № 1423/19575/2012, виданого 06.03.2013 року стягувачу [PERSON] - неправомірними. Скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 28.09.2017 року (ВП № 50553664), винесену головним державним виконавцем Центрального районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Миколаївській\~\~області. Згідно заяви [PERSON] від 14.08.2018 року до Центрального відділу ДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області з проханням відкрити виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 1423/19575/2012 від 06.03.2013 року. Повідомленням Центрального відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області від 06.09.2018 року повернуто виконавчий лист № 1423/19575/2012 [PERSON] у зв`язку з відсутністю підтвердження сплати авансового внеску. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 29 жовтня 2019 року\~визнано протиправними дії державного виконавця Центрального відділу ДВС м.Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області щодо невідновлення виконавчого провадження ВП №5053664 під час виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №1423/19575/2012 виданого 06.03.2013р. Центральним районним судом м. Миколаєва. Зобов`язано державного виконавця Центрального відділу ДВС м.Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області вчинити дії щодо відновлення виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа №1423/19575/2012 виданого 06.03.2013р. Центральним районним судом м. Миколаєва Як вбачається з наведених судових рішень, державним виконавцем не вичерпано усіх можливих дій щодо належного виконання рішення суду, здійснення яких передбачено ЗУ "Про виконавче провадження" , зокрема щодо з`ясування правового статусу приміщення, в якому зареєстровано КС "Флагман" , вчинення необхідних дій щодо прникненя до цього приміщення , виявлення майна в цьому приміщенні, можливого опису та арешту цього майна, вимагання від матеріально відповідальних посадових осіб юридичної особи надання пояснень за фактом невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення виммог законодавства про виконаче провадження; у разі ухиляння боржника авід виконання зобов`язань, зверненя до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника боржника-юридичної особи за межі України - до викнання зобов`язань за рішенням. Матеріалами справи підтверджується, що представниками Центрального ДВС отримані копії ухвал суду і від 16.02.2018 року, від 29.10.2019 року. Згідно Інформації про Виконавче провадження станом на 13.02.2020 року за ВП 50553664 не відновлено , стан виконавчого провадження: завершено, жодних виконавчих дій з часу відкриття виконавчого провадження державним виконавцем проведено не було. До теперішнього часу судове рішення про стягнення на користь позивача боргу залишається не виконаним. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Вказані конституційні норми знаходять своє продовження і конкретизуються в положеннях Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України (ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України ). Таким чином, судове рішення по справі № 1423/19575/12-ц, що набрало законної сили, є безумовною підставою для його виконання боржником. Частина 1 ст. 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначенихЗаконом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У ч. 1ст. 1174 ЦК Українипередбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовуєтьсядержавою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Частиною 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодованаі в інший спосіб,зокрема,шкода,завдана майну,може відшкодовуватисяв натурі (переданн яречі того ж роду та тієїж якості, полагодження пошкодженої речі тощо)(ч.4ст.22ЦК України). Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом. Позивач, звертаючись до суду зазначив, що майнова шкода, яка підлягає відшкодуванню внаслідок такої протиправної бездіяльності визначається ним у розмірі стягнутої за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2013 року та не повернутої позивачу, як стягувачу у виконавчому провадженні, суми у розмірі 38400 грн. Отже позивач фактично вважає, що орган державної виконавчої служби, за протиправність бездіяльності якого відповідає держава, повинен сплатити за боржника, яким за рішенням суду від 31.01.2013 року є Кредитна Спілка «Флагман», кошти у зазначеній сумі. Проте зазначене рішення суду ще не виконано. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу» та Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинних на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини другої статті 87 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Згідно із частиною третьою статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» № 202/98-ВР від 24 березня 1998 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Здійснивши аналіз указаних норм законодавства, можна зробити висновок, що в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних виконавців відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України. Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»). Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (див. рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (див. рішення у справі "Immobiliare Saffi" проти Італії", заява N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась в пілотному рішенні ЄСПЛ проти України по справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" від 15 жовтня 2009 року, заява N 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання. У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка; рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), N 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), N 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), N 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі "Шмалько проти України" (Shmalko v. Ukraine), N 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19 лютого 2009 року). В одній з перших справ проти України, в якій ЄСПЛ розглядав питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, Суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу N 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" від 29 червня 2004 року N 18966/02). У п. 1 ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" зазначено, що "Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції", а ст.ст. 13 і 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 року передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права" та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду. Отже, забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним. Так, заявляючи дані позовні вимоги, позивач вважає заподіювачем шкоди саме Центральний ВДВС , бездіяльністю якого та його посадових осіб завдано їм шкоди, як матеріальної у вигляді збитків у розмірі нестягнутої за судовим рішенням суми заборгованості боржника у виконавчому провадженні КС "Флагман" з відповідними штрафними санкціями за час несплати, так і моральної шкоди . Так, дослідивши матеріали вказаної справи, суд доходить висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині, зокрема: - доведеність позивачем незаконності бездіяльності посадових осіб відповідача Центрального ВДВС; - недоведеність позивачем факту нанесення йому шкоди саме у вигляді неотримання заборгованості за депозитним договором, укладеним з КС "Флагман", посадовими особами відповідача; - відсутність причинно-наслідкового зв`язку між незаконною бездіяльністю посадових осіб відповідача та шкодою, про відшкодування якої заявлено позов (втрати внаслідок неотримання суми депозитного вкладу з нарахованими відсотками за договором про залучення внеску члена кредитної спілки на депозитний рахунок № 45 від 05.06.2008 року у сумі 55 000 грн вклад та 10806,57 грн нарахованих відсотків). Установлений судами факт бездіяльності державного виконавця у виконавчому провадженні не може бути підставою для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування стягувачеві шкоди, яка дорівнює вартості заборгованості боржника у цьому виконавчому провадженні. Таким чином, суд доходить висновків про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідачів і шкодою, завданою неповерненням йому заборгованості за депозитним вкладом, про яке заявляє позивач. Між тим з огляду на встановлені обставини та наведені норми права, суд вважає такі доводи позивача безпідставними, оскільки в даному випадку держава не може підміняти боржника в зобов`язаннях про повернення зазначеної грошової суми. Крім того на зазначену суму позивачем обраховані інфляційні витрати у розмірі 71334,45 грн та 12078 грн три відсотка річних, які відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України повинні покладатися на боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання. В даному випадку таким боржником є Кредитна Спілка «Флагман», яка не виконала свої зобов`язання по поверненню коштів позивачу. Доводи позивача про необхідність врахування судом постанови Великої Палати Верховного суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц та постанови Верховного Суду у справі №910/10156/17 від 10 квітня 2018 року в тій частині, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, не можуть бути прийняті до уваги. Принцип диспозитивності цивільного судочинства зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (див. mutatis mutandis $. 135 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. the UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; $. 95 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції(див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01) . Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Дійсно, матеріалами справи підтверджуються певні факти, які можуть свідчити про надмірну тривалість виконавчого провадження. Ураховуючи викладене , суд погоджується, що наведені позивачем факти можуть свідчити про надзвичайну тривалість виконавчого провадження у справі, яке триває з березня 2013 року, що на дату звернення до суду позивача з позовною заявою становило майже 7 років. За такий строк орган державної виконавчої служби мав би або закрити провадження, або забезпечити реальне примусове виконання рішення суду. Надмірна тривалість виконавчого провадження на тлі бездіяльності посадових осіб здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів ДВС; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, невизначеністю можливості розраховувати на використання та розпорядження своїми ж власними коштами тощо. Обставини протиправних дій відповідача встановлені судовим рішенням, яке набуло законної сили, а отже в силу приписів ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. За цих обставин, оскільки неможливість для позивача отримати виконання рішення, винесеного на його користь, протягом тривалого строку становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном та є порушенням вимог § 1 ст. 6 Конвенції та ст. 1 Протоколу N 1, суд приходить до висновку, що через душевні страждання, які позивач зазнав у зв`язку з надмірно тривалим невиконанням остаточного рішення через бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби , за дії (бездіяльність) яких держава несе відповідальність, відповідно до ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України заявник має право на відшкодування йому за рахунок держави моральної шкоди. Так, компенсація моральної шкоди, зважаючи на її сутність не має та не може мати точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз та в кожному конкретному випадку такий розмір має бути різним з урахуванням обставин справи, поведінки сторін та наслідків такої поведінки. Під час судового розгляду було встановлено, що саме протиправною бездіяльністю відповідача - органу державної виконавчої служби було порушено право позивача, як стягувача, щодо своєчасного поновлення виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, у зв`язку з чим позивач був вимушений докласти додаткових зусиль для захисту свого порушеного права, внаслідок чого відчував страждання, певні морально-психологічні емоції (моральну шкоду). Забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним. У справі «Скордіно проти Італії» Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень. Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (рішення у справі «Вассерман проти Росії», № 21071/05, від 10 квітня 2008 року, пп. 49 і 51), вимагають таке: - позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 195); - призначене відшкодування має бути виплачено без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 198); - процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 200); - норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 201); - розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 202 - 206 і 213). Стосовно останнього критерію ЄСПЛ також зазначив, що в випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (див. згадані вище рішення у справах Скордіно, пп. 203 - 204, та Вассермана, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (див. згадане вище рішення у справі Бурдова, п. 100). Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презумується. У справі «Харук та інші проти України» (рішення від 26.07.2012 року [комітет], заява № 703/05 та 115 інших заяв, п. 24- 25), а також у ряді інших справ проти України, які стосувались тривалого невиконання рішень національних судів, ЄСПЛ, беручи до уваги принципи визначення розміру компенсації, яка присуджується у випадку встановлення порушення Конвенції щодо невиконання рішень в подібних справах, визнав розумним та справедливим присудити 3000 євро кожному заявнику в заявах, що стосуються невиконання рішень тривалістю більше трьох років, та 1500 євро кожному заявнику в інших заявах. Зазначені суми є відшкодуванням будь-якої матеріальної і моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат. ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», № 21071/05, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, п. 100). Досліджуючи обставини справи, які слугували підставою для завдання моральної шкоди позивачу, суд зазначає, що такими обставинами є тривале невиконання судового рішення, спрчинене серед іншого і бездіяльністю Центрального ВДВС. При визначені компенсації позивачу моральної шкоди, суд враховує ступінь та глибину моральних страждань позивача, характер протиправної бездіяльності Центрального ВДВС, тривалість та обсяг завданих страждань, та приходить до висновку, що достатньою сумою відшкодування моральної шкоди є розмір у 12 000 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості. При цьому, доводи позивача про те що розмір відшкодування моральної шкоди, повинен бути стягнутий в сумі, еквівалентній 3000 Євро, оскільки в таких розмірах стягується моральна шкода Європейським Судом з прав людини, суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного. Так, згідно практики Європейського Суду з прав людини, Суд у своїх рішеннях, дійсно, присуджував з держави у рахунок відшкодування моральної шкоди її розмірі в середньому від 1500 до 3000 Євро, посилаючись на встановлення тривалого невиконання рішень, винесених на користь заявників, порушення ст. 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням. Разом з тим, таке відшкодування моральної шкоди обґрунтовується у рішеннях ЄСПЛ саме відсутністю ефективного національного засобу захисту. У зв`язку з наведеним, суд зазначає, що в межах розгляду даної справи, права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача, мають бути відновлені шляхом відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначено за критеріями, що мають істотне значення та відносяться до характеру порушень і обставин справи, що є юридичним захистом прав позивача національним судом України, а не міжнародною судовою установою, яка захищає такі права у разі неотримання особою ефективного національного засобу юридичного захисту. Таким чином, доводи позивача щодо стягнення з держави грошових коштів в рахунок компенсації моральної шкоди у розмірі 80 550 грн. є необґрунтованими, тим більше, що у наведених позивачем прикладах практики ЄСПЛ мова йдеться про невиконання судових рішень, в яких боржником є сама держава, а не юридична особа приватного права, як в дійсних правовідносинах сторін. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок держави, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі даного позову до суду.

Outcome: partial