Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

06 грудня 2021 року АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» в особі представника за довіреністю Лисенка В.М. звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором №22035000293384 від 10.02.2020 року в розмірі 70068,94 гривень, а також судовий збір у розмірі 2\~270,00 гривень. В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідно до кредитного договору №22035000293384 від 10.02.2020 року, банк видав [PERSON] кредит в сумі 56807,09 гривень строком на 60 місяців, до 10.02.2025 року, зі сплатою комісії за обслуговування кредиту, процентної ставки за користування кредитом на строкову заборгованість 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56% річних. Через неналежне виконання позичальником зобов`язань, станом на 21.10.2021 року за вказаним договором утворилась заборгованість у зазначеному розмірі, яку позивач просить стягнути з відповідача, яка продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість в добровільному порядку. Ухвалою судді від 09 грудня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 24 січня 2022 року відповідач [PERSON] подала відзив в якому просила в повному обсязі відмовити в задоволенні позову, посилаючись на не зарахування позивачем 11 її платежів на погашення заборгованості на загальну суму 20500 гривень, а також включення до умов кредитного договору несправедливих умов щодо послуг, які відповідно до законодавства повинні надаватись безкоштовно, щодо нарахування комісії. 31 січня 2022 року представник позивача [PERSON] подав відповідь (заперечення) на відзив, в якому наполягав на задоволенні позовних вимог, оскільки кредитний договір було укладено відповідно до діючого на той час законодавства, та умови цього договору відповідали волевиявленню сторін. До судового засідання від представника позивача [PERSON] і представника відповідача адвокат Ємець А.Ю. надані заяви про розгляд справи без їх присутності, та вирішення спору згідно наданих письмових матеріалів. Таким чином, неявка сторін не перешкоджає судовому розгляду. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши в сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 10\~лютого 2020\~року укладено\~кредитний договір\~№22035000293384,\~за яким\~банк АТ\~«БАНК КРЕДИТ\~ДНІПРО»видав [PERSON] кредит в сумі 56807,09 гривень. Цільове призначення кредиту: на споживчі потреби. Строк кредитування 60 місяців. Кінцева дата повернення кредиту 10 лютого 2025 року. Щомісячна комісія за обслуговування кредиту від 3% до 0,925% від суми кредиту. Процентна ставка за користування кредитом на строкову заборгованість: 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом: 56,0% річних. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Так, у пункті 1.1 кредитного договору №22035000293384 зазначено, що банк надає клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на споживчі потреби, а клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користуванням кредитом та комісії, що передбачені договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених даним кредитом розмірах. При цьому, у пункті 4 вказаного договору зазначений графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної річної процентної ставки за договором, відповідно до якого погашення кредиту розраховано на 60 щомісячних платежів, які здійснюються з 10.02.2020 року по 10.02.2025 рівними частинами по 2079,17 гривень, останній платіж 1669,14 гривень та включають: погашення суми кредиту; проценти за користуванням кредитом, а також розрахунково-касове обслуговування, тощо. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. На підставі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається з матеріалів справи, 10 лютого 2020 року відповідачка [PERSON] за власної ініціативи звернулась до банку із заявою-згодою про акцепт публічної пропозиції АТ «Банк Кредит Дніпро» на укладення Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб, в цей же день відповідачка підписала кредитний договір №22035000293384 та отримала на його підставі в кредит грошові кошти, а в подальшому відповідачка частково погашала заборгованість, сплачуючи кошти на рахунок кредитора. При цьому, з усіма істотними умовами кредитування [PERSON] була ознайомлена, що підтверджується її підписом у паспорті споживчого кредиту, в якому закріплено, зокрема строк договору, строк кредитування, мета отримання кредиту, процента ставка за користування кредитними коштами, порядок повернення кредиту, комісії тощо. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як зазначає позивач, у порушення умов Договору відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого, станом на 21.10.2021 року утворилась заборгованість у розмірі 70068,94 гривень, яка складається з: суми залишку строкового кредиту 47889,90 гривень; залишку простроченого кредиту 1976,79 гривень, залишку прострочених відсотків 0,12 гривень, залишку прострочених комісій 20202,13 гривень. Письмова вимога про повернення кредиту, у зв`язку із порушенням зобов`язань щодо своєчасного повернення/оплати, направлена [PERSON] поштою. Подаючи відзив на позовну заяву [PERSON] не заперечує факт отримання нею кредитних грошових коштів, разом з тим не погоджується із розрахунком заборгованості, оскільки банком не враховані її платежі, а саме, сплачені 01.07.2020 року 2100 гривень, 19.10.2020 року 2100 гривень, 18.11.2020 року 2100 гривень, 08.12.2020 року 2100 гривень, 18.01.2021 року 2100 гривень, 04.02.2021 року 2100 гривень, 10.03.2021 року 2100 гривень, 12.04.2021 року 2100 гривень, 24.06.2021 року 1500 гривень, 15.07.2021 року 1100 гривень, 28.10.2021 року 1100 гривень. Проте таке посилання [PERSON] , щодо не зарахування вказаних нею платежів, спростовано розрахунком заборгованості, на якому відображені всі сплачені [PERSON] кошти 01.07.2020 року, 19.10.2020 року, 18.11.2020 року, 08.12.2020 року, 18.01.2021 року, 04.02.2021 року, 10.03.2021 року, 12.04.2021 року, 24.06.2021 року, 15.07.2021 року, розподілені згідно умов укладеного договору, та враховані при визначенні розміру заборгованості. Платіж [PERSON] від 28.10.2021 року на суму 1100 гривень дійсно врахований не був, що однак є логічним, при стягненні заборгованості станом на 21.10.2021 року. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. З аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що пред`явленням вимоги до позичальника є як направлення йому вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, так і пред`явлення до нього позову. Таким чином, виходячи із вищенаведеного суд прийшов до висновку про те, що позивач виконав всі умови договору належним чином, натомість відповідач ухиляється від виконання взятих на себе договором зобов`язань, що є порушенням норм чинного законодавства України та умов вказаного договору. Враховуючи, що відповідач узяті на себе зобов`язання за укладеним з банком кредитним договором щодо повернення отриманих коштів не виконує, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за кредитним договором №22035000293384 від 10.02.2020 року у розмірі 49866,81 гривень станом на 21.10.2021 року, яка складається з: суми залишку строкового кредиту 47889,90 гривень; залишку простроченого кредиту 1976,79 гривень, залишку прострочених відсотків 0,12 гривень. Щодо вимог позовної заяви в частині стягнення комісії за користування кредитом суд зазначає наступне. Відповідач у своєму відзиві посилається на положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу того, що нарахування та стягнення суми залишку прострочених комісій за обслуговування кредиту в розмірі 20202,13 гривень є незаконним. 15 листопада 2016 року було прийнято Закон України «Про споживче кредитування» №1734-VIII, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України роз`яснив порядок набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori «наступний закон скасовує попередній». Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення. Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акту, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), на який посилається відповідач, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів\~із споживачами\~про надання\~споживчого кредиту\~застосовуються положення\~цього Закону\~про несправедливі\~умови в\~договорах,\~зокрема положення,\~згідно з\~якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до\~частин першої-другої,\~п`ятої статті\~18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів»\~(у\~редакції станом\~на 01\~січня 2017\~року \~остання редакція\~до набуття\~чинності Законом\~України «Про\~споживче кредитування»)\~продавець (виконавець,\~виробник)\~не повинен\~включати у\~договори із\~споживачем умови,\~які є\~несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Разом з\~тим,\~10.06.2017\~року набув\~чинності Закон\~України «Про\~споживче кредитування»,\~у зв`язку\~з чим\~у Законі\~України «Про\~захист прав\~споживачів» текст\~статті 11\~викладено в\~такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акту, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування». З матеріалів, доданих до позовної заяви вбачається, що кредитний договір №22035000293384 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено 10.02.2020 року, тобто вже після набрання сили Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, відповідно до пункту 2.1 кредитного договору №22035000293384 від 10.02.2020 року платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) обов`язкових платежів. При цьому, відповідно до графіка платежів щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування становить 1704,24 гривень. Таким чином, враховуючи те, що відповідачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд приходить до висновку, що у частині стягнення з [PERSON] суми прострочених комісій у розмірі 20202,13 гривень слід відмовити. З урахуванням викладених обставин, позов підлягає задоволенню частково. Судові витрати, що понесені та документально підтверджені позивачем, в порядку ст. 141 ЦПК України також підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (71,17%), тобто 1615,56 гривень судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial