Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов Максим Євгенійович про визнання договору дарування квартири недійсним. Уточнивши позовні вимоги 15.06.2021 року позивач просив суд поновити строк позовної давності на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, визнати недійсним договір дарування квартири та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну квартиру за реєстром 34404197 від 28 листопада 2011 року. В обґрунтування позову зазначено, що 21 жовтня 2011 року [PERSON] уклав договір дарування квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. за реєстровим № 2099. Договір дарування був укладений між [PERSON] та його дружиною [PERSON] . До цього часу спірна квартира належала [PERSON] . Так, [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті [PERSON] стало відомо, що вона за життя склала заповіт, в якому все належне їй майно заповідала своїм синам відповідачам по справі. Заповіт було складено 16 лютого 2012 року і посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. за реєстровим №291. [PERSON] стверджує, що підписав договір дарування своєї квартири внаслідок помилки. Так, останній є особою похилого віку, якому виповнилось 90 років, він був старший за свою дружину [PERSON] на 14 років і тому вважав, що помре першим. За ініціативою дружини вони звернулись до нотаріуса, якого просили скласти документ на спірну квартиру, згідно якого [PERSON] буде власником цієї квартири після смерті чоловіка [PERSON] . Підписуючи цей договір дарування, [PERSON] розумів, що спірна квартира буде його власністю до останнього дня його життя, а після його смерті квартира перейде у власність дружини. Підписуючи цей договір [PERSON] не мав намір позбутися власності на свою квартиру та передати її у власність дружини за своє життя. Крім того, між сторонами фактично не відбулась передача дарунку, внаслідок чого [PERSON] постійно мешкав у спірній квартирі. Щодо позовної давності звернення до суду за захистом своїх порушених прав [PERSON] зазначає, що довідався про те, що наразі квартира належить не йому тільки після смерті [PERSON] від нотаріуса, коли звернувася до нього з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини, у зв`язку із чим вимушений звернутись до суду. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2021 року залучено [PERSON] до участі у справі як правонаступника позивача [PERSON] , у зв`язку зі смертю останнього. Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримала та просила задовольнити в повному обсязі, посилаючись на підстави в ній зазначені, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з`явились, належним чином та своєчасно повідомлені про час та місце судового засідання, причини неявки суду не повідомили, відзив на адресу суду направлено не було. Третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов Максим Євгенійович у судове засідання не з`явився, належним чином та своєчасно повідомлений про час та місце судового засідання, правом на подачу пояснень не скористався. Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1\~ст.\~717\~ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом даного договору, та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи. Тобто правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Виходячи зі змісту ст. ст.\~203,\~717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до ч. 2\~ст. 717 ЦК України,\~договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Так, частиною ч. 1\~ст.\~229\~ЦК України визначено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним ( п. 19 постанови Пленуму ВС «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 №9). У судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджується, що спірна квартира [ADDRESS] належала [PERSON] та його дружині [PERSON] в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 16.03.1994 року ВО «Південний машинобудівний завод» та зареєстрованого в КПДМБТІ» за реєстровим №2 в реєстровій книзі за №67п. Після смерті [PERSON] [INFO] [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на належну їй Ѕ частину спадкової квартири, яке було посвідчено в Третій дніпропетровській державній нотаріальній конторі 31.03.2000 року за реєстром 2-599 та зареєстроване в КП «ДМБТІ» 18.08.2011 року з реєстраційним номером 34404197 (а.с. 17, 18). З матеріалів справи вбачається, що 22 грудня 1998 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] , яка отримала прізвище після одруження [PERSON] (а.с. 6). 21 жовтня 2011 року [PERSON] , як дарувальник, та [PERSON] , як обдаровувана, уклали договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. за реєстровим №2099. Відповідно до договору дарувальник ( [PERSON] ) передав майно квартиру [ADDRESS] у власність обдаровувальної ( [PERSON] ) безоплатно (а.с.9). 16 лютого 2012 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 291. Відповідно до заповіту [PERSON] усе належне майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, у сі майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті заповіла своїм дітям: [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 18 січня 2019 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, вбачається, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 85 на звороті). Відповідно до наявних даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб Дніпровської міської ради, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 02.04.19999 року до дня смерті ( [INFO] ) та з реєстраційного обліку знята 18.02.2019 року. Склад зареєстрованих осіб на день смерті [PERSON] станом на 14.01.2019 року становить одна особа [PERSON] , який зареєстрований з 24.01.2014 року та по теперішній час (а.с. 94 на звороті). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого 2 листопада 2020 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис №2846 (арк.с.47). Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач обґрунтовує свої вимоги помилкою через яку ним укладено договір дарування, замість заповіту. Суд зазначає, що будь-який правочин реалізується суб`єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Однак форма зовнішнього волевиявлення може виявитися неадекватною внутрішній волі суб`єкта правочину внаслідок неправомірних дій контрагента чи третіх осіб, а також внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб`єктом правочину його очікуваного юридичного результату. Тому волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Наведені позивачем обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, свідчать про наявність помилки - хибного сприйняття ним істотних обставин договору дарування, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення\~такого договору, оскільки як слідує з обґрунтування позовних вимог, він мав на меті укласти заповіт, за яким право власності на спірну квартиру перейде до дружини після його смерті, за умови, що все життя [PERSON] буде проживати у власній квартирі. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-372цс16, а також у постанові Верховного Суду України від 17 жовтня 2018 року у справі №175/4952/16-ц (провадження №61-15679св18). За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику. Як зазначено у правовому висновку Постанови Верховного суду від 20.02.2019 року у справі №462/1992/15-ц (провадження № 61 -21435св18) про визнання договору дарування квартири недійсним, наявність чи відсутність помилки під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд має визначати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17 (провадження № 61-9531св19); від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17 (провадження № 61-45189св18); від 18 грудня 2020 року у справі N0541/2898/18 (провадження № 61-12478св20). Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті\~229\~та статей\~203,\~717 ЦК України\~у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16. Крім того, допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він є родичем [PERSON] та іноді навідував останнього. Свідок зазначає, що [PERSON] увесь час проживав у своїй квартирі [ADDRESS] та хотів щоб після його смерті квартира залишилась його дружині [PERSON] . Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] зазначила суду що ховали покійного [PERSON] з місця його постійного проживання - квартира [ADDRESS] . При житті [PERSON] розповідав, що заповів свою квартиру дружині. Встановивши, що [PERSON] є особою похилого віку (1930 р.н.), в силу якого потребує сторонньої допомоги, іншого житла, крім подарованого, не має, фактична передача вказаної нерухомості за договором дарування так і не відбулася, тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що позичав, укладаючи спірний договір дарування, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором та вважає необхідним задовольнив позов на підставі\~статті 229 ЦК України\~із скасуванням державної реєстрації права власності відповідача на вказане майно. Щодо поновлення строку позовної давності звернення до суду, суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Приписами ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 2019 року [PERSON] звернувся до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Тож, [PERSON] дізнався лише 29.08.2019 року від нотаріуса, що було порушено його право на спірну квартиру. У зв`язку із вищевикладеним, з урахуванням приписів ч. 5 ст. 267 ЦК України, суд визнає поважними причини пропущення позовної давності [PERSON] та вважає, що порушене право останнього підлягає захисту. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позову 840 грн. 80 коп. у рівних частках по 420 грн. 40 коп. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved