Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-27 00:00:00

[PERSON] ,\~(далі\~-\~позивач)\~звернувся до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~(далі\~-\~відповідач),\~про стягнення\~боргу з урахуванням трьох відсотків річних, в якому вказав, що передав [PERSON] в борг грошові кошти у розмірі 6000 доларів США, строком до 31.12.2020 року, що підтверджується розпискою від 13.11.2020 року. Однак відповідач зобов`язання не виконав, позику не повернув та станом на день звернення до суду сума боргу відповідача, з урахуванням вимог трьох відсотків річних за ст. 625 ЦК України складає 6286,52 доларів США, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, та яка складається з: суми основного боргу - 6000 доларів США; 3% річних - 286,52доларів США за період з 01.01.2021 року по 04.08.2022 року. Також позивач просив стягнути з відповідача на свою користь судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2298,89 грн. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 16.09.2022 року позов [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України. Копію ухвали суду від 05.04.2021 року та позовну заяву з додатками було надіслано відповідачу за останньою відомою адресою місця проживання, вказаною у позові (а.с.2, 48), проте поштове відправлення №0800100040804 (а.с.49) повернулось до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». У зв`язку з тим, що зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження відповідача [PERSON] , вжитими судом заходами не вдалось встановити, то відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач про розгляд справи був повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с.44), повідомлення розміщене на сайті 19.09.2022 року (а.с.45), а тому з цієї дати особа вважається повідомленою про час і місце розгляду справи. Відповідно у встановлений судом строк відповідач на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надав, у зв`язку із чим суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріалами справи, судом встановлено наступне. 13.11.2020 року відповідач [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , взяв у борг у позивача [PERSON] , [INFO] , грошові кошти в сумі 6000 (шість тисяч) доларів США, про що написав йому боргову розписку. Згідно цієї розписки відповідач зобов`язався повернути зазначені кошти до 31.12.2020 року (а.с.18). Вирішуючи вимоги за даним позовом, суд керується наступним. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, ? незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такі висновки\~містяться у\~правовій позиції\~Верховного Суду\~України,\~висловленій зокрема\~у постанові\~від 18.09.2013\~року у\~справі №6-63цс13, та у постанові від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц, а висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зокрема, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення. Відсутність такої умови є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527?545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобов`язання є його виконання належними суб`єктами. Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У частині 1 ст. 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно із ч. 2 ст. 527 ЦК України виконання зобов`язання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням зокрема трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із розписки, підписаної [PERSON] вбачається, що він взяв на себе зобов`язання повернути [PERSON] грошові кошти у розмірі 6000 доларів США до 31.12.2020 року (а.с.18). Таким чином, зобов`язання з повернення коштів позивачу [PERSON] , [PERSON] підтвердив своїм підписом. Крім того в розписці відповідач власноруч зазначив про те, що грошові кошти отримав в повному обсязі. Так, судом встановлено, що позивач умови договору виконав, передав відповідачу кошти у розмірі 6000 доларів США. В свою чергу відповідач порушив умови договору, в обумовлений договором строк позику не повернув. Вказані обставини підтверджуються розпискою від 13.11.2020 року, яка за своєю суттю є документом про отримання в борг грошових коштів, який видається боржником кредитору за договором позики. Доказів повернення позики відповідачем суду не надано. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6000 доларів США, суми позики, відповідно позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо стягнення боргу в іноземній валюті, суд виходив з наступного. Так, Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу №373/2054/16-ц, відступила від правової позиції Верховного Суду України у справі №6-79цс14 щодо стягнення валютного боргу в гривневому еквіваленті дійшла таких висновків «із аналізу діючих правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України». Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц, від 16.01.2019 року у справах №373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та № 373/2054/16-ц. Також відповідно до ч. 1 ст. 1050 та ст. 625 ЦК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 3% річних. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц. Так, Велика Палата розтлумачила положення частини другої статті 625 ЦК України: при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у гривні. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Як вбачається з наданого позивачем розрахунку розміру 3% річних у розмірі 286,52 доларів США він виконаний за період з 01.01.2021 року по 04.08.2022 року. Поряд тим, відповідно до п.18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи наведене, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, підлягають частковому задоволенню, а саме за період з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року включно, в решті вимоги, а саме за період з 24.02.2022 року по 04.08.2022 року задоволенню не підлягають з огляду на вимоги п.18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Таким чином розмір 3% річних за період з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року включно, розраховані за вказаною вище формулою, становить 206,63 доларів США, які підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тож, сплачені позивачем кошти як судовий збір (а.с.1) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам (98,73 %) у розмірі 2269,69 грн. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial