Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: [PERSON] звернувся в суд з позовом до АТ «Альфа-Банк», Приватного нотаріуса Київського міського нотарільного округу Бригіди В.О., про визнання кредитного договору недійсним та визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в березні 2019 року в оздоровчо-масажному салоні «Нуга Бест», розташованому в м. Надвірна Івано-Франківської області, керівником якого була [PERSON] , він купив масажне ліжко, за яке заплатив готівкою 50000 грн. [PERSON] повідомила йому, що решту вартості ліжка в сумі 34700 грн. він може оплатити, взявши в АТ «Альфа-Банк» кредит під 0,01% ставки річних з місячною комісією 35 грн. Він погодився взяти кредит і надав в приміщенні масажного салону [PERSON] свої документи - паспорт, ідентифікаційний код, з яких вона поробила ксерокопії. Де і яким чином вона оформляла кредитні документи йому невідомо. В жодне відділення АТ «Альфа-Банк» він не їздив і з жодним працівником банку щодо оформлення кредиту тоді не спілкувався. В усній формі [PERSON] йому повідомила, що він щомісячно повинен сплачувати в Банк по 1800 грн. до повного погашення кредиту, загальна сума якого разом з комісією становить 38988 грн. Будь-яких документів про купівлю-продаж масажного ліжка, а також документів щодо оформлення кредиту [PERSON] йому не надала, пообіцявши, що надасть їх пізніше, однак пізніше вона документи також не надала. Також [PERSON] не ознайомила його з умовами кредитного договору і не повідомила про те, що він має погасити кредит протягом 18 місяців, і що з дев`ятнадцятого місяця, згідно договору, якого він не бачив і не підписував, повинен щомісячно платити в банк комісію за обслуговування кредиту в розмірі 1399 грн. Фактично кредитний договір укладайся в усній формі, що суперечить вимогам ст. 1055 ЦК України. Всередині літа 2019 року [PERSON] звільнилась з посади керівника салону і виїхала в інше місце проживання, яке йому невідоме. Після цього масажний салон «Нуга Бест» в м. Надвірна припинив свою діяльність. Виконуючи усну домовленість з [PERSON] , в період з березня 2019 року по лютий 2021 року він на кредитний рахунок № [NUMBER] , відкритий в АТ «Альфа-Банку», виплатив всю суму кредиту, проценти і щомісячну комісію. Станом на 16.02.21 він сплатив на вище вказаний рахунок Банку кошти в сумі 41410,35 грн., з яких 34700 грн. отриманих в банку кредитні кошти, 3,86 грн. - проценти та 6706,49 грн. - комісія, після чого перестав платити. В березні 2021 року на його телефон почали дзвонити працівники Банку з вимогою погасити заборгованість по кредиту. Вияснивши, що заборгованість виникла ніби-то внаслідок несплати ним з вересня 2020 року щомісячної комісії за обслуговування кредиту в сумі 1399 грн., він запросив в банку ксерокопії договірних документів на отримання кредиту. На початку квітня 2021 року він отримав з Банку завірені ксерокопії документів на отримання кредиту, яких він не мав, а саме: копію специфікації на отриманий від ФОП [PERSON] товар (масажне ліжко) на суму 34700 грн.; копію анкети-заяви; копію паспорту споживчого кредиту; копію оферти на укладення угоди про надання кредиту; копію графіка платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту. Копію кредитного договору Банк йому не надав. Оглянувши отримані документи він побачив, що всі вище вказані документи підписані не ним і його підписи на них підроблені. Хто підробив підписи йому невідомо. На анкеті-заяві в графі «Підписується співробітником банку, що отримав заявку» вказано прізвище і підпис [PERSON] , тобто особи, яка продала йому масажне ліжко і робила копії його паспорта і ідентифікаційного коду. В графі «Підпис клієнта» стоїть не його підпис, ні цієї анкети-заяви, ні інших документів він не бачив, ніхто з працівників банку при оформленні кредиту з ним не спілкувався. Зі сторони банку на кредитних документах стоїть ксерокопія підпису голови правління банку Михайльо В.В. , що не є електронно-цифровим підписом, яка в м. Надвірну не приїжджала і не могла їх підписувати. Отже він не був ознайомлений з умовами, зазначеними в кредитних документах, тому і не міг знати, що з вересня 2020 року банком буде нараховуватись комісія за обслуговування кредиту в розмірі 1399 грн. Про вказане його не попередили працівники Банку в липні-серпні 2020 року. Якби він знав вказану інформацію, то погасив би кредит ще до серпня 2020 року. Виходячи з вище наведеного, кредитний договір між ним і ФОП [PERSON] , яка виступила в ролі посередника від АТ «Альфа Банк», оформлявся в усній формі, кредитні документи оформлялись без участі працівників банку в невідомому йому місці. Договір про надання йому споживчого кредиту згідно вимог ст. 13 ЗУ «Про споживче кредитування» банком не укладався. Відповідно договір не був перееданий йому банком як споживачу. Про те, що на всіх документах на отримання кредиту стоять не його підписи, він повідомив голову правління АТ «Альфа Банк» Михайльо В.В. письмовим зверненням, в якому просив в добровільному порядку змінити умови договору або розірвати його на підставі ст. 651, 652 ЦК України. Однак у відповіді № 44637-23.1-6/6 від 21.05.2021, підписаній начальником відділу розгляду клієнтських звернень і скарг АТ «Альфа-Банк» Нікандровою О.І., в зміні або розірванні договору йому було відмовлено. Крім того в своїх листах, направлених на ім`я голови правління АТ «Альфа-банк», він повідомляв, що вимога банку сплачувати комісію за обслуговування кредиту є незаконною і суперечать вимогам Законів України «Про споживче кредитування», «Про захист прав споживачів». Однак керівництво АТ «Альфа-Банк» не звернуло уваги на його доводи в неодноразових зверненнях. Тому він вважає, що в нього відсутня будь-яка заборгованість перед АТ «Альфа-Банк». Однак 18.10.2021 рекомендованим листом він отримав від приватного виконавця Кушніра О.В. постанову про те, що ним 06.10.2021 відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого напису № 24802 від 30.08.2021 по стягненню з нього як боржника в користь АТ «Альфа-Банк» 11458,93 грн. Виконавчий напис зробив приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. Про те, що 30.08.2021 приватним нотаріусом Бригідою В.О. зроблено виконавчий напис, його ніхто не повідомляв, копію виконавчого напису він отримав в приватного виконавця Кушніра О.В. Нотаріус Бригіда В.О., не встановивши всіх обставин справи, не переконавшись в безспірності його заборгованості, зробив виконавчий напис про примусове стягнення з нього 11457,93 грн., чим порушив його конституційні права. Порушення нотаріусом вказаних вимог є підставою для визнання в судовому порядку виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Короткий зміст відзиву на позов: 03.06.2022 від представника відповідача АТ «Альфа-Банк» поступив відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач не визнає позовні вимоги, зазначені позивачем. Так, щодо обставин справи зазначає, що 05.03.2019 [PERSON] письмово звернувся до АТ «Альфа-Банк» з Офертою на укладення угоди про надання кредиту № 402011461. Того ж дня АТ «Альфа-Банк» було підписано Акцепт пропозиції на запропонованих [PERSON] умовах, який було отримано позичальником 05.03.2019, про що свідчить його підпис в останньому абзаці Оферти. Згідно умов угоди [PERSON] отримав кредит на суму 38988,76 грн. під 0,01 % річних строком на 36 місяців. Згідно п. 1 Оферти зазначено «Під час користування Кредитом я пропоную Банку надавати мені послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку на та умовах, що визначені цим пунктом та Договором, за надання яких пропоную встановити комісійну винагороду, а саме: а)За надання Кредиту 11,00 % від суми кредиту, зазначеної в цій Оферті на укладення Угоди, безПДВ; б)за обслуговування Кредиту: -за період з 1-го по 18-й місяць користування кредитом - 0% від суми кредиту (змінна частина), а також: 35 грн (фіксована частина), зазначеної в цій Оферті без ПДФ; -за період з 19-го по 36-й міс. Користування кредитом 3,5 від суми кредиту (змінна частина), а також; 35 грн (фіксована частина), зазначеної в цій Оферті без ПДФ. Також сторони погодили, що всі відносини між сторонами, що не врегульовані Угодою, врегульовуються Договором, який визначає всі інші істотні умови надання та користування Кредитом, додатково до тих, що вказані в Угоді, і є невід`ємною частиною Угоди та діюча редакція якого розміщена на сайті Банку. Шляхом підписання Додатку №1 до Угоди про надання кредиту «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг», сторони погодили графік погашення заборгованості де в стовпчику під № 7.2 розраховано плату за додаткові та супутні послуги банку, у тому числі розрахунково-касове обслуговування в розмірі 35,00 грн. та 1399,61 грн. щомісячно, відповідно до погоджених періодів, а в стовпчику під № 7,3 зазначено розмір комісії за надання кредиту. Того ж дня [PERSON] підписав Заяву-Анкету про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», в якій просив видати йому пластикову банківську картку та здійснювати її обслуговування, а також відкрити поточні банківські рахунки. На офіційному сайті АТ «Альфа-Банк» в розділі «тарифи та умови» розміщена Публічна пропозиція АТ «Альфа-Банк» на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Згідно Преамбули Договору, що розміщений на офіційному сайті, акцептування даної публічної пропозиції здійснюється шляхом подання Анкети-Заяви про акцепт даної публічної пропозиції, а згідно п. 13.2 Договору, даний договір є договором приєднання, про що позивачу було відомо, що вбачається з п. 2.1.1- 2.1.2 Заяви-Анкети, та п. 2.3 Договору. Згідно п. 2.4. Додатку № 5, Тип кредиту, сума кредиту, строк кредиту, мета кредиту, процентна ставка за Кредитом, загальна вартість кредиту з урахуванням реальної річної процентної ставки для Позичальника на дату укладення Угоди, розмір комісій Банку, порядок надання та порядок повернення Кредиту вказується в Угоді. Згідно п. 2.6. Додатку № 5, Повернення заборгованості за Кредитом, враховуючи сплату процентів за його користування та сум комісійних винагород, якщо сплата таких комісійних винагород передбачена умовами Угоди, здійснюється Позичальником щомісячно відповідно до визначених в Угоді умов. Згідно п. 2.7. Додатку № 5, Якщо умовами Угоди передбачена сплата Комісії за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, Банк з метою сприяння Позичальнику у виконанні ним своїх зобов`язань за Угодою, вчиняє дії на користь Позичальника по розрахунково-касовому обслуговуванню кредитної заборгованості, які полягають в наданні Позичальнику комплексу послуг по розрахунково-касовому обслуговуванню кредитної заборгованості, що направлені на запобігання виникнення випадків прострочення виконання зобов`язань Позичальника за Угодою. За надання послуг Позичальник сплачуватиме Банку Комісію за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, розмір та порядок оплати якої визначається умовами Угоди. Згідно п. 2.16 Додатку № 5, у випадку, якщо сплата будь-якої комісії передбачена умовами Угоди, така комісія сплачується Позичальником в гривнях щомісячно відповідно до визначених Сторонами умов Угоди. З наведеного вбачається, що між сторонами було укладено змішаний договір, що містить у собі ознаки угоди про надання особистого кредиту, про розрахунково-касове обслуговування, в тому числі про розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості на підставі Договору про комплексне банківське обслуговування, а за надання зазначених послуг встановлюється комісійна винагорода. Після укладення оскаржуваної угоди позивач певний час виконував свої зобов`язання та не виявив наміру відкликати свою згоду, що свідчить про наявність у нього волі до укладення оскаржуваного правочину та настання відповідних наслідків, що ним обумовлені. Щодо законності договору в частині нарахування комісії зазначає, що позивач свої позовні вимоги в частині нікчемності умов договору про сплату комісійної винагороди, здебільшого обґрунтовує невідповідністю їх положенням Закону України «Про захист прав споживачів», та відповідною судовою практикою щодо застосування положень зазначених правових актів. Однак як вбачається з матеріалів справи, станом на дату укладення спірного правочину, статтею 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» було передбачено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування", а Правила надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту взагалі втратили чинність ще 10.06.2017. Предметом розгляду справ у наведеній позивачем в позові судовій практиці були кредитні угоди, укладені до набрання чинності Постанови Національного банку України від 08.06.2017 № 49, якою затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», та які встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача. Предметом же розгляду даної справи є Угода про надання особистого кредиту від 05.03.2019, тобто правовідносини що склались за зовсім іншого правового регулювання, оскільки 10.06.2017 набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», яким було внесено зміни до ст. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», та Постанова Національного банку України від 08.06.2017 № 49, якою припинено чинність постанови Правління НБУ від 10.05.2007 № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Як свідчать матеріали справи, позичальник ознайомився 05.03.2019 з паспортом споживчого кредиту, акцептом пропозиції на укладення угоди про надання кредиту, Додатком № 1 до Кредитного договору (графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг), якими передбачена одноразова та щомісячна комісія за розрахуноково-касове обслуговування, що підтверджується його підписом. Отже позивач був ознайомлений про умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги, які він мав би розуміти, підписуючи кредитний договір. Комісія за видачу та обслуговування кредиту, включена до сукупної вартості кредиту, вона встановлена у твердій грошовій сумі, що не суперечить вимогам законодавства. Отже умова кредитного договору про сплату комісії не створює дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін та не завдає шкоди споживачеві. Крім того позивач погодився із усіма умовами, а отже було досягнуто згоди на укладення кредитного договору та всіх його істотних умов. Отже умови кредитного договору в частині сплати щомісячної комісії повністю відповідають вимогам чинного законодавства. Матеріали справи не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону. Щодо вчинення виконавчого напису нотаріуса зазначає, що свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним позичальник належним чином не виконував, у зв`язку із чим кредитор змушений був вживати заходів щодо захисту своїх прав у спосіб передбачений чинним законодавством. Кредитор направив на адресу Позичальника вимогу про дострокове погашення заборгованості № 1498, яка разом з доказами її направлення знаходиться в приватного нотаріуса, який вчиняв оскаржуваний виконавчий напис. Вказаним Повідомленням позивачу було запропоновано протягом тридцяти денного терміну з моменту його відправлення (отримання у разі отримання) виконати зобов`язання в добровільному порядку, або ж направити свої письмові заперечення щодо суми заборгованості, в іншому випадку сума боргу вважатиметься погодженою до стягнення в примусовому порядку (безспірною), а строк повернення кредиту таким що настав. При цьому чинне законодавство не встановлює обов`язку банку (кредитора) перевіряти фактичне місцезнаходження чи місце проживання боржника/іпотекодавця та його розшуку, а отже і факт отримання. Це означає, що кредитор повинен надіслати боржнику письмове повідомлення про початок звернення стягнення на предмет іпотеки чи повідомлення про необхідність виконання зобов`язання на адресу, зазначену в договорі кредиту/іпотеки. Як вбачається з матеріалів справи, з моменту направлення повідомлення про порушення зобов`язання, позивачем жодного разу не було скеровано до Банку а ні письмової претензії як це передбачено Договором, а ні письмових заперечень, а тому посилання позивача у позовній заяві на відсутність безспірності щодо суми заборгованості не підтверджується жодними доказами. Приписами законодавства встановлено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевіряє безспірність заборгованості, не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Однак вимогу про усунення порушень протягом 30-денного терміну з дати їх направлення (отримання) перед кредитором - боржником не виконано, а заборгованість за договором не погашено, у зв`язку з чим було вчинено виконавчий напис із збігом тридятиденного строку з моменту виникнення права вимоги. Оскільки у позичальника наявна заборгованість за кредитним договором, що не спростовано, то кредитор має право на такий спосіб позасудового захисту, як стягнення заборгованості шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса. Дій позивач щодо погашення заборгованості не вчинив, та лише односторонньо припинив виконання зобов`язань за кредитним договором. В обґрунтування безспірності вимог нотаріусу було надано перелік документів, що передбачено чинним законодавством України та підтверджують безспірність заборгованості за Договором, які знаходяться в нотаріальній справі. Таким чином при вчиненні виконавчого напису нотаріусом та стягувачем було дотримано усіх вимог законодавства, що ставляться до вказаної нотаріальної дії. Тому твердження позивача, що заборгованість не є безспірною помилкові, оскільки від дати надіслання вимоги про погашення заборгованості пройшло 30 днів, заборгованість погашена боржником не була, а тому вимоги заявника на вчинення виконавчого напису були безспірними, на основі чого і нотаріусом був вчинений виконавчий напис. Стислий виклад позицій сторін: Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених в позовній заяві. Просив суд ухвалити рішення, яким визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. 30.08.2021, зареєстрований в реєстрі за № 24802, про стягнення з нього на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 402011461 від 05.03.2019, на загальну суму 11458,93 грн., таким, що не підлягає виконанню. Також просив визнати недійсним кредитний договір № 402011461 від 05.03.2019, ніби-то укладений між ним та АТ «Альфа-Банк». Крім того просив стягнути з АТ «Альфа-Банк» в користь сплачений ним судовий збір та судові витрати в сумі 3000 грн. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, просив в задоволенні позовної заяви [PERSON] до АТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним та визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, відмовити у повному обсязі. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. в судове засідання не з`явився, однак від нього поступила письмова заява, в якій просить справу розгляди в його відсутності, та винести рішення згідно чинного законодавства. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20.12.2021 по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20.01.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21.01.2022 заяву про забезпечення позову задоволено. Зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, зареєстрованого у реєстрі за № 24802, виданого 30.08.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 402011461 від 05.03.2019, укладеним між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] на загальну суму 11458,90 грн., до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30.05.2022 визначено проводити судові засідання по даній справі в режимі відеоконференції. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 06.06.2022 відмовлено в задоволенні клопотання позивача про повернення коштів. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що 05.03.2019 між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено Угоду про надання кредиту № 402011461, за умовами якої позивач [PERSON] отримав кредит на суму 38988,76 грн. під 0,01 % річних строком на 36 місяців. Як вбачається з паспортру споживчого кредиту, між сторонами визначено наступні умови кредитного договору: тип кредиту - споживчий кредит; сума кредиту - 38988,76 грн.; строк кредитування - 36 міс.; процентна ставка, відсотків річних - 0,01; тимп процентної ставки - фіксована; розмір платежу - з 1-го по 18-й міс. - 35,00 грн., з 19-го по 36-й міс. - 1309,60 грн.; загальні витрати за кредитом - 39115,90 грн., та інші умови (а.с. 86-102). Зазначений договір підписано позичальником [PERSON] , що підтверджується наданими відповідачем копіями договірних документів з проставленим підписом позивача. 17.06.2021 за вих. № 1498 АТ «Альфа-Банк» направило [PERSON] за вказаною у кредитному договорі адресою письмову вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань за Угодою про надання кредиту № 402011461 від 05.03.2019 в сумі 10808,93 грн., яка виникла станом на 17.06.2021, в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 1603,21 грн.; прострочена заборгованість за процентами - 5598,61 грн.; строкова заборгованість за сумою кредиту - 3607,11 грн. Вказаний лист відповідачем надіслано позивачу рекомендованим листом, що підтверджується долученими відповідачем до відзиву на позов копіями повідомлення про порушення основного зобов`язання, та списку ф. 103 згрупованих поштових відправлень АТ «Альфа-Банк» (з відміткою поштового відділення зв`язку), у тому числі відправлення № 0600207765306 (а.с. 103-105). 30.08.2021 АТ «Альфа-Банк» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О. із заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення з [PERSON] заборгованості за угодою про надання кредиту № 402011461 від 05.03.2019 за період з 17.03.2021 по 17.06.2021 включно на загальну суму 10808,93 грн. (а.с. 106-107). У вказаній заяві зазначено, що згідно направленої боржнику письмової вимоги, останньому надано термін на погашення заборгованості до 17.07.2021. 30.08.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 24802, про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 402011461 від 05.03.2019 за період з 25.03.2021 по 17.06.2021 включно на загальну суму 11458,93 грн., з яких: сума заборгованості - 10808,93 грн. Плата за вчинення виконавчого напису становить 650,00 грн. (а.с. 8). На підставі даного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого оокругу Івано-Франківської області Кушніром О.В. винесено постанову від 06.10.2021 про відкриття виконавчого провадження № 67067331 про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» 11458,93 грн. боргу (а.с. 5). Мотиви з яких виходить суд та застовані норми права: Відповідно до п. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Щодо вимоги про визнання кредитного договору недійсним суд виходить з наступного: За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. З матеріалів справи вбачається, що 05.03.2019 [PERSON] письмово звернувся до АТ «Альфа-Банк» з Офертою на укладення угоди про надання кредиту № 402011461. Того ж дня АТ «Альфа-Банк» було підписано Акцепт пропозиції на запропонованих [PERSON] , умовах, який було отримано позичальником 05.03.2019р., про що свідчить його підпис в останньому абзаці Оферти. Згідно умов угоди, [PERSON] отримав кредит на суму 38988,76 грн. під 0,01 % річних строком на 36 місяців. Згідно п. 1 Оферти, зазначено «Під час користування Кредитом я пропоную Банку надавати мені послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку на та умовах, що визначені цим пунктом та Договором, за надання яких пропоную встановити комісійну винагороду, а саме: а)За надання Кредиту 11,00 % від суми кредиту, зазначеної в цій Оферті на укладення Угоди, безПДВ; б)за обслуговування Кредиту за період з 1-го по 18-й місяць користування кредитом - 0% від суми кредиту (змінна частина), а також: 35 грн (фіксована частина), зазначеної в цій Оферті без ПДФ за період з 19-го по 36-й міс. Користування кредитом 3,5 від суми кредиту (змінна частина), а також; 35 грн (фіксована частина), зазначеної в цій Оферті без ПДФ. Також сторони погодили, що всі відносини між сторонами, що не врегульовані Угодою, врегульовуються Договором, який визначає всі інші істотні умови надання та користування Кредитом, додатково до тих, що вказані в Угоді, і є невід`ємною частиною Угоди та діюча редакція якого розміщена на сайті Банку www.аlfаbаnk.соm.uа. Шляхом підписання Додатку № 1 до Угоди про надання кредиту «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг», сторони погодили графік погашення заборгованості, де в стовпчику під №7.2 розраховано плату за додаткові та супутні послуги банку, у тому числі розрахунково-касове обслуговування в розмірі 35,00 та 1399,61 грн. щомісячно, відповідно до погоджених періодів, а в стовпчику під № 7,3 зазначено розмір комісії за надання кредиту. Того ж дня [PERSON] підписав Заяву - Анкету про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», в якій просив видати йому пластикову банківську картку та здійснювати її обслуговування, а також відкрити поточні банківські рахунки. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1ст. 1055 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних правта обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. На підтвердження умов кредитування АТ «Альфа-банк» надало суду копії оферти від 05.03.2019 на укладання Угоди про надання кредиту № 402011461, додаток № 1 до угоди про надання кредиту № 402011461 від 05.03.2019 (графік погашення платежів), паспорт споживчого кредиту від 05.03.2019, анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних особі в АТ «Альфа-Банк» від 05.03.2019, та специфікацію товару № 402011461 від 05.03.2022 (а.с. 86-90). Вказані документи підписані позивачем [PERSON] . Жодних доказів про те, що [PERSON] не підписував вказані документи та не ознайомлювався з їх змістим, суду надано не було. Отже, суд вважає, що 05.03.2019 між «Альфа-Банк та [PERSON] виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами. А тому висновок позивача про те, що матеріали справи не містять доказів існування між сторонами договірних відносин, є необґрунтованим. Крім того, суд звертає увагу на те, що з позовної заяви позивача вбачається, що ним в період з березня 2019 року по лютий 2021 сплачено на рахунок АТ «Альфа-Банк» кредитні кошти на суму 41410,35 грн., що також підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору № 402011461 (а.с. 86). З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості по кредитному договору № 402011461 вбачається, що відповідачем внесено кошти на погашення кредиту на загальну суму 43064,60 грн, з яких: погашено тіло кредиту - 36432,12 грн.; погашено відсотки за користування кредитом - 04,33 грн.; погашено комісію за обслуговування кредиту - 7628,05 грн. Вказана обставина також підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача (а.с. 67-84). Отже, вказане свідчить про те, що між сторонами існували договірні відносини щодо користування кредитними коштами, при цьому сам позивач не оспорює того, що ним сплачувались щомісячно кошти згіно кредитного договору. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і запереченняучасників справи і які встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази у процесі мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК), допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 79 ЦПК), достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування(ст. 80 ЦПК). Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доводи позивача про те, що був укладений усний договір та всі вище вказані документи підписані не ним і його підписи на них підроблені, суд вважає необгрунтованими. За таких обставин, чи виконаний підпис тією чи іншою особою, потребує спеціальних знань і можливе шляхом проведення судової експертизи, або надання учасником висновку експертизи, який би відповідав вимогам ст. 106 ЦПК України, чого в даній справі не встановлено. Позивач не просив суд призначити екпертизу і не надав відповідного висновку експертизи. Фактично позиція позивача полягає в тому, що він не підписував документи, що можна встановити візуально, і це є більш переконливим і рахує, що суд має погодитися із його думкою, що очевидно та поза всяким розумним сумнівом суперечить вимогам процесуального закону щодо правил оцінки доказів. Графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту і реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг передбачено щомісячну сплату фіксованої суми в розмірі 1800,00 грн., що складається із частини основного боргу, процентів за користування кредитом, та плати комісії за обслуговування кредиту в розмірі 1399,61 грн., щомісячно, починаючи з 06.08.2020 (а.с. 8). Згідно п. 1 Оферти, зазначено «Під час користування Кредитом я пропоную Банку надавати мені послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку на та умовах, що визначені цим пунктом та Договором, за надання яких пропоную встановити комісійну винагороду, а саме: а)За надання Кредиту 11,00 % від суми кредиту, зазначеної в цій Оферті на укладення Угоди, безПДВ; б)за обслуговування Кредиту: за період з 1-го по 18-й місяць користування кредитом - 0% від суми кредиту (змінна частина), а також: 35 грн (фіксована частина), зазначеної в цій Оферті без ПДФ; за період з 19-го по 36-й міс. Користування кредитом 3,5% від суми кредиту (змінна частина), а також; 35 грн (фіксована частина), зазначеної в цій Оферті без ПДФ. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які неврегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга, третя статті 6 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України у редакції, чинній на час укладення кредитного договору). Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки. Приписи частин другої та третьої статті6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити. Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами. Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦКУкраїни загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням. Аналогічні висновки Велика Палати Верховного Суду сформулювала у постанові від 13липня 2022року у справі №363/1834/17 (пункти22-25). Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»). Таким чином, Закон України «Про споживче кредитування» передбачив право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування. Але законодавство визначає і низку пов`язаних із цим обмежень для банку. На виконання вимог, зокрема, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 8 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Отже, банк має надати споживачу за визначеною формою детальний розпис усіх складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів, включно з передбаченою у договорі комісією за обслуговування, за кожним платіжним періодом. З матеріалів справи вбачається, що графіком платежів визначено платежі за додаткові та супутні послуги банку, у тому числі за розрахунково-касове обслуговування в сумі 1399,00 грн щомісячно (а.с. 87). Зі змісту п. 1 Оферти на укладання угоди про надання кредиту № 402011461 від 05.03.2022 вбачається, що під час користування Кредитом [PERSON] пропонує Банку надавати йому послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та Договором, за надання яких пропонує встановити комісійну винагороду, а саме: а)За надання Кредиту 11,00 % від суми кредиту, зазначеної в цій Оферті на укладення Угоди, безПДВ; б)за обслуговування Кредиту: за період з 1-го по 18-й місяць користування кредитом - 0% від суми кредиту (змінна частина), а також: 35 грн (фіксована частина), зазначеної в цій Оферті без ПДФ; за період з 19-го по 36-й міс. Користування кредитом 3,5% від суми кредиту (змінна частина), а також; 35 грн (фіксована частина), зазначеної в цій Оферті без ПДФ (а.с. 86). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, за змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13липня 2022року у справі №496/3134/19 (пункти28, 29), у справі №363/1834/17 (пункт27). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1054 ЦК України). Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13липня 2022року у справі №363/1834/17 (пункт28). Інакше кажучи, у кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів (аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 31.25). Розрахунок для позичальника суми його чергового платежу, суми дострокового повернення заборгованості, а також інформування позичальника у вигляді SMS-повідомлень, довідок за телефоном, електронною поштою, через інтернет-сервіс банку або в іншій формі щодо суми платежу, щодо стану кредитної заборгованості, щодо надходження та зарахування коштів на рахунок для повернення заборгованості, щодо зарахування коштів платежу на рахунок для погашення заборгованості тощо, є діями, які банк вчиняє, насамперед, на власну користь. Надання за ціною встановленої у кредитному договорі комісії інших послуг за обслуговування, не пов`язаних із інформуванням позичальника, не передбачено. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за обслуговування, встановленому у договорі, який підписали сторони, оскільки такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 13липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункти 29-31). Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. За змістом цих приписів комісія за обслуговування може включати плату за розрахунок для позичальника суми його чергового платежу, суми дострокового повернення заборгованості, а також інформування позичальника у вигляді SMS-повідомлень, довідок за телефоном, електронною поштою, через інтернет-сервіс банку або в іншій формі щодо суми платежу, щодо стану кредитної заборгованості, щодо надходження та зарахування коштів на рахунок для повернення заборгованості, щодо зарахування коштів платежу на рахунок для погашення заборгованості тощо, якщо споживач вимагає таку інформацію частіше одного разу на місяць. Умови договору про споживчий кредит, укладеного після набрання чинності 10 червня 2017 року Законом України «Про споживче кредитування», про оплатність таких послуг, які один раз на місяць споживач вимагає або потребує для того, щоб виконати його обов`язок на користь банку, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 13липня 2022 року у справі №496/3134/19 (пункти31.26-31.29). Враховуючи те, що позивачу встановлено обов`язкову щомісячну плату (комісію) за послуги банку, які за законом він має один раз на місяць надавати безоплатно, положення п.п. «б» п. 1 Оферти на укладення угоди про надання кредиту № 402011461 щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його недійсним (нікчемним) не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача. Отже, якщо сторона правочину (позичальник) вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину чи вимагати належного розрахунку заборгованості, а кредитор повинен виконати такий обов`язок), обґрунтовуючи вимогу нікчемністю правочину. Таким чином позовні вимоги про визнання недійсними положень кредитного договору не підлягають задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права. Тому в задоволенні вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним необхідно відмовити. Щодо вимоги про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, суд виходить з наступного: Згідно ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» № 3425-XII від 02.09.1993 та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Так, згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні правила та умови вчинення виконавчого напису викладено у Порядку вчинення нотаріальних дій (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Відповідно до положень п.п. 1.1. п.1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Відповідно до п.1.2 п.1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. Аналіз підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, дає підстави дійти висновку про те, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Крім того підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). За результатами аналізу вище наведених норм можна дійти таких висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і необґрунтованість вимог до боржника. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, постанові Верховного суду від 17 вересня 2020 року у справі №759/6167/18. Пунктом 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року, встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Разом з тим постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Згідно з пунктом 10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20 травня 2013 року «Про судове рішення в адміністративній справі», визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Київський апеляційний адміністративний суд, взявши до уваги зазначений пункт 10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20 травня 2013 року «Про судове рішення в адміністративній справі», дійшов висновку про необхідність визнання нечинною постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 30.08.2021, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29 листопада 2001 року. Пунктом 1 зазначеного Переліку в редакції від 29 листопада 2001 року передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі № 910/13233/17. Із долученої відповідачем копії кредитного договору № 402011461 від 05.03.2019, укладеного між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк», на підставі якого вчинений оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса вбачається, що зазначений договір не був посвідчений нотаріально. Представником відповідача до матеріалів справи не додано оригінал нотаріально посвідченої угоди, укладеної між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 дійшла висновку, що порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Таким чином в даному випадку у нотаріуса були відсутні повноваження на вчинення виконавчого напису на кредитному договорі № 402011461 від 05.03.2019, укладеній між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк», який не був нотаріально посвідчений та не відноситься до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Отже позивач [PERSON] довів належними доказами невідповідність спірного виконавчого напису вимогам ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат». Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню. Щодо стягнення судових витрат: Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при подачі позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, сплатив судовий збір в розмірі 908,00 грн., та за подання заяви про забезпечення позову сплатив судовий збір в сумі 496,20 грн. (а.с. 6, 16), а всього на загальну суму 1400,20 грн. Рішенням суду позовні вимоги позивача задоволено частково. Тому з відповідача АТ «Альфа-Банк» на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути сплачений судовий збір по справі в сумі 1400,20 грн. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат в сумі 3000 грн. суд зазначає, що позивачем до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження понесення позивачем вказаних витрат, тому суд приходить до висновку, що в задоволенні даної вимоги необхідно відмовити за недоведеністю. Висновки суду: На підставі наведеного суд дійшов висновку, що позов необхідно задоволити частково, визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. 30.08.2021, зареєстрований в реєстрі за № 24802, про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 402011461 від 05.03.2019, на загальну суму 11458,93 грн. таким, що не підлягає виконанню. В задоволенні вимог про визнання недійсними кредитного договору № 402011461 від 05.03.2019, укладеного між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , а також про стягнення з АТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] судових витрат в сумі 3000 грн., необхідно відмовити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову судові витрати у виді сплаченого судово збору підлягають стягненню з відповідача АТ «Альфа-Банк» на користь позивача [PERSON] в розмірі 1400,20 грн. На підставі ст.ст. 1, 8, 11, 12 ЗУ «Про споживче кредитування»,ст.ст. 3, 6, 18, 203, 204, 207, 215, 509, 526, 626, 627, 628, 634, 638, 1048, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, Глави 14 Закону України «Про нотаріат», Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій,

Outcome: approved