Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін Представник позивача адвокат Скляр М.С. звернулася до суду з позовом в інтересах позивача про стягнення заборгованості з [PERSON] у сумі 1702 долара США, що виникла в результаті взяття відповідачем у борг грошових коштів, що еквівалентно станом на 06 вересня 2021 року - 45 817,84 грн. Також просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 908 гривень сплаченого ним судового збору та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 800 гривень. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02 грудня 2020 року, він надав відповідачеві позику в розмірі 1200 (одну тисячу двісті) доларів США, зі строком повернення позики до 01.03.2021, що підтверджується розпискою власноруч написаною відповідачем у присутності двох свідків. Однак, відповідач у визначений у розписці строк борг не повернув та на час подання позову дій щодо погашення заборгованості не вживав, більш того ухиляється від їх повернення, уникає зустрічей, на телефонні дзвідки не відповідає. Таким чином у позивача виникло право збільшити позовні вимоги шляхом донарахування суми 3% річних за весь період несплати боргу, включаючи у тому числі і період судового розгляду позову. Відповідач своїм правом на надання відзиву не скористався. З метою забезпечення позову позивачем подано заяву в порядку ст. 149 ЦПК України. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 23 грудня 2021 року накладено арешт на земельну ділянку площею 0,055 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка без номера, кадастровий номер 3223787001:01:018:0031, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 49856732237, право власності за земельну ділянку зареєстроване за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 12.01.2022 зазначена позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання, проведення якого призначено на 13 годину 24 лютого 2022 року. 22 лютого 2022 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог. З метою забезпечення права відповідача на надання відзиву на позов, проведення підготовчого судового засідання було відкладено на 11 годину 30 хвилин 04 травня 2022 року. Підготовче судове засідання, призначене на 04 травня 2022 року, на клопотання представника позивача - адвоката Скляр М.С. було вікладено на 11 годину 13 липня 2022 року. В підготовче судове засідання призначене на 13.07.2022 сторона позивача не прибула. Однак, через канцелярію суду від позивача надійшла заява, відповідно до якої він просить проводити підготовче судове засідання без участі сторони позивача та призначити справу до розгляду по суті. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, місце та час розгляду справи, у підготовче судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив. З огляду на викладене суд прийняв рішення про розгляд підготовчого провадження у відсутності учасників провадження. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 13.07.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 16 годину 22 вересня 2022 року. Однак, розгляд справи було відкладено в зв`язку з першою неявкою відповідача в судове засідання та призначено на 11 годину 00 хвилин 17 жовтня 2022 року. Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибув та про причини своєї неявки суд не повідомив. Однак, через канцелярію суду подав клопотання, яким просить справу розглядати у його відсутності. До клопотання також було додано оригінал розписки [PERSON] від 02 грудня 2020 року. Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлявся шляхом надсилання судових повісток рекомендованими листами та SМS-повідомленнями на мобільний номер телефону. Однак, поштові відправлення були повернені відправнику з відміткою "за закінченням терміну зберігання", що підтверджується зворотніми рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та довідками про причини повернення до них від 01.02.2022, 04.02.2022. Отримання SМS-повідомлень відповідачем підтверджується довідками про доставку SМS-повідомлення від 19.01.2022, 10.05.2022 та 08.08.2022. Крім того, відповідача було викликано у судове засідання шляхом розміщення на офіційному сайті судової влади повідомлення про виклик, яке було розміщено 17.05.2022 та 08.08.2022 за посиланням: https://rk.ko.court.gov.ua/sud1021/gromadyanam/csz. Також відповідачеві було вручено судову повістку про виклик його у судове засідання, призначене на 17 жовтня 2022 року. Вручення зазначеної повістки підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулось відправнику 13 жовтня 2022 року. Однак, відповідач будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибув та про причини неявки суд не повідомив. Розгляд справи було повторно відкладено в зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання та призначено на 16 годину 00 хвилин 26 жовтня 2022 року. Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибув та про причини своєї неявки суд не повідомив. Однак, через канцелярію суду подав клопотання, яким просить справу розглядати у його відсутності. Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлявся шляхом надсилання SМS-повідомленням на мобільний номер телефону. Отримання SМS-повідомлення відповідачем підтверджується довідкою про доставку SМS-повідомлення. За таких обставин суд розглядає справу за наявними письмовими матеріалами. На підставі частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до розписки від 02 грудня 2020 року, [PERSON] надав [PERSON] позику в розмірі 1200 (одна тисяча двісті) доларів США, зі строком повернення позики до 01.03.2021. Факт отримання коштів підтверджується розпискою власноруч написаною відповідачем. Згідно з вказаною розпискою, [PERSON] зобов`язувався повернути отримані у борг кошти у строк до 01 березня 2021 року. [PERSON] , зазначені у розписці зобов`язання не виконав. Будь-яких дій для погашення заборгованості не вчиняв та навпаки почав уникати зустрічей [PERSON] , не відповідає на його дзвінки. На час подачі позовної заяви отримані в борг грошові кошти [PERSON] не повернув, на прохання про повернення боргу жодним чином не реагує, уникати зустрічей та не відповідає на телефонні дзвінки що є свідченням прострочення свого зобов`язання боржником та свідомого його не виконання. На дату звернення до суду [PERSON] мав борг за основним зобов`язанням у сумі 1200 доларів США. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Верховний Суд у своїй постанові від 12 вересня 2019 року, справа №604/1038/16-ц, зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Зміст власноручно написаної відповідачем розписки про отримання грошових коштів від позивача свідчить про фактичне отримання грошей та про наявність у ній зобов`язання їх повернення. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 18.09.2013 року в справі № 6-бЗцсІЗ, встановлено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У постанові Верховного Суду України від 26.12.2011 у справі №6-85цс11, встановлено, що права позикодавця, що виникли з договору позики між фізичними особами, які не є суб`єктами підприємницької діяльності, на отримання від позичальника обумовлених договором позики процентів за користування грошовими коштами, регулюються статями 1046-1048 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частин 1 та 2 статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що тлумачення абзацу першого частини першої статті 1046, абзацу першого частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вказано, що у пунктах 47, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс 18 зроблено висновок, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, але не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, тобто Великою Палатою Верховного Суду допускається стягнення боргу в іноземній валюті, при цьому не здійснено відступу від постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до вимог частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до частини 1 статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник (позичальник), який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора (позикодавця) зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, як плата за користування чужими коштами, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Норми частини 2 статті 625 ЦК України, щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання визначеного у гривнях, іноземна валюта індексації не підлягає (Постанова ВС України від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17). Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році) (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)) . З огляду на викладене, на дату постановлення рішення, 17 жовтня 2022 року прострочення виконання зобов`язання [PERSON] становить 604 дні (період з 02 березня 2021 року по 26 жовтня 2022 року). Таким чином 3% ставить = 1200 (прострочена сума) х 604 (дні прострочки) х 3 (3%) / 100 /365 (днів у році) = 1200х604х3/100/365=59,57 доларів США. Оскільки зобов`язання повернути борг відповідачем [PERSON] не виконані, то є законні підстави для задоволення позову шляхом стягнення боргу у сумі 1200 (одна тисяча двісті) доларів США основного грошового зобов`язання відповідача за борговою розпискою, трьох процентів річних за період з 02 березня 2021 року по 26 жовтня 2022 року у сумі 59,57 (п`ятдесят дев`ять) доларів 57 центів США. Всього з відповідача підлягають стягненню на користь позивача кошти у сумі 1259 (одна тисяча двісті п`ятдесят дев`ять) доларів 57 центів США. Щодо судових витрат Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2354,4 гривень, сплачений позивачем при поданні позовної заяви, заяви про забезпечення позову та уточненої позовної заяви що підтверджується квитанціями № 41449 та 41573 від 07.09.2021, №8123-7149-4937-2891 від 18.02.2022, оригінали яких наявні у матеріалах справи. Щодо стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги. Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. З матеріалів справи вбачається, що 19 серпня 2021 року між позивачем [PERSON] та адвокатом Скляр Мариною Сергіївною укладено Договір про надання правової (правничої) допомоги, що підтверджується ордером серії КС №706651 від 06.09.2021. Відповідно до зазначеного договору, клієнт - [PERSON] зобов`язаний виплатити адвокату гонорар (винагороду) та оплатити фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору. Додатком №1 від 19.08.2021 визначені Тарифи (фіксовані ціни) на надання правової допомоги та адвокатських послуг 06.09.2021 позивачем [PERSON] підписано Акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до Договору про надання правової допомоги від 19.08.2021, відповідно до якого вартість наданих послуг становить 7800 (сім тисяч вісімсот) гривень. Відповідно до квитанції від 06.09.2021 [PERSON] сплачено адвокату Скляр М.С. 7800 (сім тисяч вісімсот) гривень. Крім того, 18.02.2022 позивачем [PERSON] підписано Акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до Договору про надання правової допомоги від 19.08.2021, відповідно до якого вартість наданих послуг становить 4000 (чотири тисячі) гривень. Відповідно до квитанції від 18.02.2022 [PERSON] сплачено адвокату Скляр М.С. 4000 (чотири тисячі) гривень. Таким чином, на оплату надання правничої допомоги позивачем [PERSON] витрачено 11800 гривень, які підлягають стягненню з відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує практику Європейського суду з прав людини з розв`язання питання відшкодування судових витрат, яка зазначена ним у рішеннях від 26.02.2015р. у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006р. у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004р. у справі «Меріт проти України», і зроблено висновок, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. З урахуванням викладеного та

Outcome: partial