Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

У січні 2021 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила суд визнати недійсним договір дарування між [PERSON] та [PERSON] на 6/100 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 10.12.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллалов А.О., реєстровий номер 577; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 55634858 від 10.12.2020 року, прийняте держаним реєстратором, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О. про реєстрацію за [PERSON] права власності на 6/100 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що їй, на підставі договору дарування від 07.11.2007 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , 07 листопада 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, номер в реєстрі 2-3415, та проведеної 14.12.2007 року державної реєстрації належить 24/100 частки домоволодіння, яке розташоване адресою: [ADDRESS] . Всього в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , що складається із цокольного та 1-го поверхів, на час подання уточненої позовної заяви існує 4 квартири з окремими виходами, що підтверджується даними технічного паспорту виготовленого ТОВ «Дніпропетровський проектно-конструкторський технологічний інститут» станом на 07.092020 року. Співвласники цього житлового будинку у відповідності до даних вище вказаного технічного паспорту останні 15 років використовують в ньому житлові та нежитлові приміщення наступним чином: [PERSON] (власниця 24/100 частки домоволодіння) користується приміщеннями квартири [ADDRESS] ; [PERSON] (спадкоємець померлої матері [PERSON] та її 16/100 частки домоволодіння) приміщення квартири [ADDRESS] не використовує оскільки вони потребують капітального ремонту. Ця квартира тривалий час стоїть зачиненою; [PERSON] (власниця 42/100 частки домоволодіння після дарування цієї частки матір`ю [PERSON] ) та її сім`я користуються приміщеннями квартири [ADDRESS] ; [PERSON] (власник 12/100 частки домоволодіння) фактично проживає в Криму, приміщення квартири [ADDRESS] тривалий час здає в оренду стороннім особам. Згідно інформації від 27.01.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 10.12.2020 року право власності ще на 6/100 частки в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] було зареєстроване приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Деллаловим Антоном Олексійовичем на [PERSON] у відповідності до договору дарування серія та номер 577, виданого 10.12.2020 року (дарувальник - [PERSON] . Після проведення останньої реєстрації права власності на 6/100 частки домоволодіння невідомі особи чоловічої статі неодноразово намагались проникнути в приміщення цокольного поверху квартири [ADDRESS] , яку займає [PERSON] , погрожуючи їй при цьому під приводом того, що вона начебто незаконно займає ці приміщення, які мають належати [PERSON] після дарування їй [PERSON] . Нова співвласниця житлового будинку [PERSON] жодного разу за адресою: [ADDRESS] з моменту отримання нею права власності на 6/100 частки в цьому житловому будинку не з`являлась. За останні 15 років за цією адресою не з`являвся і попередній співвласник [PERSON] . [PERSON] вважає, що зазначений вище правочин щодо дарування [PERSON] [PERSON] 6/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] має бути визнаний судом вчиненим під впливом обману оскільки дарувальник навмисне і цілеспрямовано ввів іншу сторону (обдаровану особу ) в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину та до обставин, що мають істотне значення. Інформація з Реєстру прав власності на нерухоме майно свідчить про те, що [PERSON] маючи право власності на 36/100 частки домоволодіння по [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Красногвардійської у місті Дніпропетровську ради №135/2 від 21.04.2006 року згідно договору дарування ВСХ №352304 реєстр 2-1368 від 01.06.2006 року посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою подарувала [PERSON] 12/100 частки домоволодіння, а згідно договору дарування ВКВ №062383 реєстр №2-3415 від 07.11.2007 року посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою подарувала [PERSON] 24/100 домоволодіння. На підставі рішення виконкому Красногвардійської у місті Дніпропетровську ради №135/2 від 21.04.2006р. в Реєстрі прав власності на нерухоме майно БТІ за адресою: [ADDRESS] була проведена державна реєстрація наступних прав власності: за гр. [PERSON] на 36/100 частки домоволодіння на підставі свідоцтва серія [NUMBER] від 12.05.2006р.; за гр. [PERSON] на 16/100 частки домоволодіння на підставі свідоцтва серія [NUMBER] від 19.08.2009р.; за гр. [PERSON] на 3/100 частки домоволодіння на підставі свідоцтва серія [NUMBER] від 03.12.2008р. Позивака вказує, що в інформаційних довідках отриманих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом до 10.12.2020 року інформація про реєстрацію права власності [PERSON] на будь-яку частку в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] була відсутньою взагалі. Ніякими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] за останні 15 років він не користувався. Згідно даних паспорта [NUMBER] виданого Красногвардійським РВ ДМУ України в Дніпропетровській області 26.01.2001року, копія якого знаходиться в матеріалах спадкової справи №1066/2009, 16.10.2007 року [PERSON] був виписаний за вище зазначеною адресою, та з 10.04.2008 року був зареєстрований та мешкав за адресою: [ADDRESS] . Звертає увагу, що договір дарування на 24/100 частки житлового будинку між [PERSON] та [PERSON] було укладено 07 листопада 2007 року, тобто вже після того, як [PERSON] виписався з вище вказаного будинку. Що стосується [PERSON] , то вона зареєстрована і постійно проживає з сім`єю за адресою: [ADDRESS] та подарувала 22.12.2020 року належні їй 42/100 частки житлового будинку своїй донці [PERSON] , що знайшло своє відображення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На час укладання з [PERSON] договору дарування від 07.11.2007 року на 24/100 частки домоволодіння [PERSON] фактично користувалась приміщеннями позначеними як кв. [ADDRESS] в інвентаризаційній справі №10, реєстровий номер 6364767 станом на 02.11.2007 року, розміщеними в цокольному та першому поверсі будинку А-1 за адресою: [ADDRESS] . За домовленістю з [PERSON] [PERSON] продовжувала користуватися приміщеннями 1-1, 1-2, 1-3, житловою площею 18,4 кв.м розташованими в цокольному поверсі будинку А-1 за адресою: [ADDRESS] до своєї смерті в 2018 році. Після смерті [PERSON] , [PERSON] приміщення (1-2, 1-3 згідно технічних паспортів станом на 2006,2007 роки, або 2-8, 2-9 згідно технічного паспорту станом на 2020 рік), що розташовані в цокольному поверсі будинку А-1. наглухо закрила, оскільки вони потребують капітального ремонту з подальшим переоснащенням їх в підсобні, оскільки використовувати ці приміщення як житлові більше неможливо з технічних причин. На проведення демонтажу споруд, самовільно збудованих попередніми співвласниками [PERSON] та [PERSON] [PERSON] витратила одноособово без участі інших співвласників домоволодіння понад 50 тис. грн. 25.09.2020 року Державний реєстратор Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області за заявою [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] був відкритий розділ з реєстраційним номером 21778153212101 та внесені зміни в опис об`єкта нерухомості, в тому числі, в технічні характеристики житлового будинку, що змінилися у зв`язку із демонтажем самовільно побудованих споруд та тимчасових сараїв у домоволодінні. Дніпровською міською радою в особі Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради подано до суду пояснення на позовну заяву. В поясненнях було зазначено, що згідно уточненої позовної заяви позивачки, вона звернулася 25.09.2020 року до державного реєстратора департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за проведенням повторної реєстрації права власності. Чинним законодавством не передбачено проведення повторної реєстрації права власності. Згідно зі статтею 182 ЦКУ, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до частини 4 статті 334 ЦКУ, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.). Також, у позовній заяві зазначено про використання пункту 45 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та її обтяжень, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 при здійсненні державної реєстрації права власності на 24/100 частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , але на момент звернення [PERSON] з заявою про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень вказаний пункт було виключено з Порядку на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 399 від 13.05.2020 року. Окрім того, не можливо становити який саме об`єкт нерухомого майна належить співвласникам. Згідно наданої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.01.2021 р. за №242070645, наявний розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відкрито розділ з реєстраційним номером: 2178153212101 на житловий будинок та розділ у Реєстрі прав власності на нерухоме майно з реєстраційними номером: 6364767 відкритого на домоволодіння, що розташований: [ADDRESS] . Позивачем зазначено про належність співвласникам майна за адресою [ADDRESS] права приватної, спільної часткової власності частини житлового будинку, яке складається фактично з квартир, проте будь-інформації про виділення у користування частин об`єкту нерухомого майна, рішень суду яким встановлено право користування або виділення у натурі до позовної надано не було. Отже, можливість перевірити зазначену у позовній заяві інформації щодо права користування та виділення частин житлового будинку у окремі кварти сторін судової справи відсутня. Що стосується інформації про самочинно-побудованих об`єктів нерухомого майна за адресою [ADDRESS] зазначено наступне. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної діли встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно наведеної у позовній інформації, з плином часту у об`єкті нерухомого майна розташованого за адресою: [ADDRESS] здійснювалися будівництва та перепланування, що вплинуло на частку у праві спільної часткової власності, а на підставі пункту 43 Порядку, для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна у результаті реконструкції такого об`єкта подаються: документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт зареєстровано в Державному реєстрі прав); документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, реконструкція якого здійснювалася в результаті спільної діяльності). Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву відповідно до якого вказано, що позивачка посилається на технічну інвентаризацію станом на 07.09.2020 року, яка відрізняється від технічної інвентаризації станом на 02.11.2007 року, та відсутністю прибудов-сараїв Ж, З, И. Крім того, посилається що вона фактично близько 13 років займає приміщення квартири [ADDRESS] , після укладення договору дарування. Представник вважає, що [PERSON] вводить суд та інших учасників в оману. Так, їй ніколи не належали приміщення квартири [ADDRESS] , а знесення прибудов-сараїв Ж, З, И здійснено самочинно, без дозволу інших співвласників, в тому числі без дозволу співвласника [PERSON] . По-друге: позивачка [PERSON] зазначає, що в домоволодінні фактично існують чотири квартири: квартира [ADDRESS] - займає [PERSON] (загальна площа 64 кв.м.); Квартира [ADDRESS] - займає [PERSON] - спадкоємець, правонаступник померлої матері [PERSON] (загальна площа 30,5 кв.м.); квартира [ADDRESS] - займає [PERSON] (загальна площа 34,8 кв.м.); Квартира [ADDRESS] - займає [PERSON] (загальна площа 31,1 кв.м.). Такий розклад зазначено невірно, та не відповідає дійсності. В домоволодінні існує п`ять квартир, які фактично розділені і в технічному паспорті та в інвентарній справі КП ДМБТІ. При цьому фактичний розклад існує наступний: на першому поверсі будинку літ.А-1 розташовані квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] (за технічним паспортом приміщення № 2-1/2.2 кв.м.; № 2-2/6,4 кв.м.; № 2-3/4,5 кв.м.; № 2-4/0,7 кв.м.; № 2-5/11,7 кв.м.; № 2-6/9.0 кв.м.; № 2-7/7,5 кв.м.). Загальна площа квартири 42.0 кв.м. Власником цієї квартири є [PERSON] . Саме така площа 42,0 кв.м. а не 64,0 кв.м. складає квартира [ADDRESS] які належить позивачці [PERSON] . Інша частка - 22,0 кв.м. нею самостійно захоплена зі рахунок квартири [ADDRESS] яка належала іншому співвласнику [PERSON] . Частка [PERSON] у загальному обсязі права власності склада: 24/100. Ця частка відповідає визначеній за актом ідеальних часток від 20.02.2006року затвердженого рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної у міс/ Дніпропетровську ради № 135/2 від 21.04.2006 року. Квартира [ADDRESS] (за технічним паспортом приміщення № 3-1/10,3 кв.м.; № 2/13.0 кв.м.; № 3-3/7,2 кв.м.). Загальна площа квартири 30,5 кв.м. При цьому приміщення квартири після пожежі фактично вигоріли та на цей час не є жилими. Ця квартира фактично належить [PERSON] , який прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] (але не оформив спадкові права, не зареєструю: право власності у державному реєстрі речових прав). Частка [PERSON] у загальному обсязі права власності складає 16/100. Квартира [ADDRESS] (за технічним паспортом приміщення № 4-1/7,0 кв.м.; № 4-2/7,4 кв.м.; № 4-3/11,9 кв.м.; 4-4/8,5 кв.м.). Загальна площа квартири 34,8 кв.м. Власником цієї квартири є [PERSON] , яка набула право власності за правочином від матері [PERSON] . Частка [PERSON] у загальному обсязі права власності складає 42/100. На цокольному поверсі будинку літ. А-1 розташовані квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] (за технічним паспортом приміщення № 5-1/5,7 кв.м.; № 5-2 кв.м.; № 5-3/9,6 кв.м.; № 5-4/4,9 кв.м). Загальна площа квартири 31,1 кв.м. Власником квартири є [PERSON] . Частка [PERSON] у загальному обсязі права власності складає 12/100. Ця частка відповідає визначеній за актом ідеальних часток від 20.02.2006 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної у Дніпропетровську ради № 135/2 від 21.04.2006 року. Квартира [ADDRESS] (за технічним паспортом приміщення № 1-1/5,6 кв.м.; № 1-2/2,3кв.м.; № 1-3/11.5 кв.м.; № 1-4/6,9 кв.м.). Загальна площа квартири 26,3 кв.м. Ця квартира до правочину належала відповідачу [PERSON] . Надалі [PERSON] подарував свою частку [PERSON] . Право власності відповідачу [PERSON] належало на підставі наступних правовстановлюючих документів: 11/100 - на підставі договору дарування від 12.01.1993 року, посвідченого Хилько Л.А. державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-85. За цим правочином було набуте право власності на наступне майно: на присадибній земельній ділянці знаходиться жилий будинок літ.А-1, жилою площею господарські побудови та споруди: Б, Д - сараї дощаті, В - сарай дощатий, 3 - погріб земляний, И - сарай дощатий, споруди 1-3, 1. 3/100 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою 18.12.2009 року за реєстровим № 4-4336. За цим правочином було набуте право власності після смерті [PERSON] на наступне майно: на земельній ділянці площею 473 кв.м. по фактичному користуванню знаходиться жилий будинок літ.А-1, жилою площею 77,6 кв.м., загальною площею 194,3 кв.м. господарські побудови та споруди: Б - літня кухня, цегла, В, Г, Л, Д ~ сараї цегла, Е - убиральня цегла. М (над К) - сарай (тим.час.) дерев., З - погріб шл.бетон, О, П, Р навіси, 1-4, 1 - споруди. Згідно вищенаведених правовстановлюючих документів частка [PERSON] складала 11+3 = 14/100 домоволодіння. Але при реєстрації права власності у державному реєстрі речових прав загальна частка була приведена у відповідність до акту ідеальних часток від 20.02.2006 року. затвердженого рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради № 135/2 від 21.04.2006 року. Таким чином його частка 11/100 за договором дарування від 12.01.1993 року зменшена до 3/100 частин. Але таке зменшення відбулося виключно з метою приведення частки у відповідність до акту ідеальних часток від 20.02.2006 року, з метою щоб частка у домоволодінні не призводила до перевищення загальної сумарної частки всіх співвласників більше ніж 100 % З урахуванням приведення у відповідність часток, частка [PERSON] у загальному обсязі права власності до правочину складала 6/100. Ця частка відповідає визначеній за актом ідеальних часток від 20.02.2006 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради № 135/2 від 21.04.2006 року. На цей час частка вибула у власність [PERSON] за правочином дарування. По-третє: Посилання позивачки [PERSON] на цивільну справу № 204/5941/19 є некоректним. Ця справа не була розглянута, позов [PERSON] було залишено без розгляду ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05.10.2020 року. Такий спір судом не розглядається і крім того, цей спір не був вирішений судом через відмову позивача від спору. Також це не є предметом даного судового розгляду. По-четверте: посилання позивачки [PERSON] на рішення суду від 16.06.2002 року, 29.09.2005 року щодо права власності на приміщення за [PERSON] та подальшим переходом до [PERSON] не є правомірним з огляду на наступне. Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Ні [PERSON] ні [PERSON] не здійснювали державну реєстрацію права власності. Крім того, частки всіх співвласників у домоволодінні були остаточно визначені актом ідеальних часток від 20.02.2006 року, який затверджений рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради № 135/2 від 21.04.2006 року. Крім того, відповідно до пункту 5 зазначеного рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради № 135/2 від 21.04.2006 року зазначено: «Вважати такими, що втратили чинність, попередні правовстановлюючі документи на співвласників домоволодіння [ADDRESS] ». Таким чином, остаточними є співвідношення часток, визначені актом ідеальних часток від 20.02.2006 року, який затверджений рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради № 135/2 від 21.04.2006 року, яким у [PERSON] (з урахуванням успадкованої частки) перебувало у власності 6/1. домоволодіння. Твердження позивачки на відсутність у [PERSON] згоди всіх співвласників на зміну часток у домоволодінні, необхідність ним подавати для державної реєстрації письмові заяви або договір співвласників на розподіл часток є неправомірним, незаконним, та необґрунтованим. Реєстрація права власності [PERSON] здійснювалася на підставі раніше вже затвердженого 21.04.2006 року рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради № 135/2 акту ідеальних часток від 20.02.2006 року. Цей акт було погоджено всіма співвласниками. Іншого акту ідеальних часток співвласників не існує. Таким чином державна реєстрація права власності на 6/100 частку домоволодіння за [PERSON] , а надалі правочин було зроблено законно, та позов у цій частині не підлягає задоволенню. По-п`яте: визначення позивачкою [PERSON] [PERSON] та [PERSON] як «у співвласників» є незрозумілим, та не опирається на жодну норму права. Це бажання нівелювати частку у спільній власності, яка належала [PERSON] . Ця частка нікуди не ділася та не може нікуди дітися. [PERSON] не може бути позбавлений своєї власності інакше як за своєю згодою, або у інших випадках, передбачених законом (в тому числі за рішенням суду). Жодного рішення суду щодо позбавлення [PERSON] своєї частки 6/100 у домоволодінні не існує. Навпаки сам [PERSON] самостійно зменшив при державній реєстрації речового права свою частку за правовстановлюючим документом - договором дарування від 12.01.1993 року з 11 на 3/100 для приведення частки у відповідність до акту ідеальних часток від 20.02.2006 року. Представник відповідача вказує, що позовна вимога [PERSON] щодо визнання недійсним договору дарування між [PERSON] та [PERSON] на 6/100 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (серія та номер 577 виданий 10.12.2020 року видавник Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллалов А.О.) є необґрунтованою, незаконною враховуючи наступне. Позивачка [PERSON] посилається на підставу визнання недійсним договору дарування від 10.12.2020 року як його фіктивність вважаючи, що [PERSON] ввів в оману обдаровану [PERSON] . Виходячи із наведеного вище жодної омани, та фіктивності правочину не було. Крім того, предметом правочину була саме належна [PERSON] 6/100 частка домоволодіння, яка не може бути недійсною, так як зареєстрована у державному реєстрі речових прав відповідно до правовстановлюючих документів. Крім того, ні у кого із співвласників частки не виділені в натурі. Позивачка [PERSON] не є учасником - стороною цього правочину, та не може втручатися у взаємовідносини інших сторін. Її права за цим правочином не можуть бути порушеними. Напроти саме вона порушує права інших сторін правочину. Ніхто не може протиправно втручатися у права власника в тому числі права розпоряджатися своєю власністю. Права власника, в тому числі розпоряджатися своїм майном захищаються законом, зокрема ст.319, 321 ЦК України, ст. 41 Конституції України, Протоколом 1 до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод». Таким чином, позивачка [PERSON] у своїй позовній заяві ставить неправомірні позовні вимоги, саме з наміром набуття права на самовільно захоплену нею частку, яка належала [PERSON] , якою він правомірно розпорядився за правочином. [PERSON] подано до суду пояснення (відзив) на позовну заяву, відповідно до якого вказує, що в грудні 2020 року вона дізналась, що право власності ще на 6/100 частки в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] було зареєстроване приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Деллаловим Антоном Олексійовичем на [PERSON] у відповідності до договору дарування серія та номер 577, виданого 10.12.2020 року (дарувальник - [PERSON] ). [PERSON] вона не бачила жодного разу. [PERSON] не з`являвся в нашому будинку понад 20 років. [PERSON] разом із сестрою [PERSON] (яка померла [INFO] ) до початку 2001 року дійсно вважались власниками приміщень 1- 1, 1-2, 1-3 (квартира 1) згідно старого технічного паспорту БТІ, а потім ці приміщення вони продали гр. [PERSON] . Останній ці приміщення, що розташовані у цокольному поверсі житлового будинку, перепродав [PERSON] у кінці 2003 року. З цього періоду [PERSON] займала приміщення цокольного та 1-го поверхів до 2007 року. Після дарування нею в 2007 році своїх 36/100 часток [PERSON] (12/100) та [PERSON] (24/100) [PERSON] за домовленістю з [PERSON] залишилась проживати до своєї смерті в 2019 році в приміщеннях цокольного поверху. Частина з цих приміщень була самовільно побудована і виходила на «червону лінію» вулиці Філософській, що заважало відновити технічний паспорт на житловий будинок. Це, в свою чергу, заважало всім співвласникам вчасно зареєструвати своє право власності в Державному реєстрі майнових прав. Тому за згодою фактично проживаючих співвласників в домоволодінні ці незаконні споруди було демонтовано. На підставі проведеної технічної інвентаризації в 2020 році технічний паспорт було оновлено, що надало можливість відкрити розділ в Державному реєстрі майнових прав на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . 25.09.2020 року державний реєстратор Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області за заявою [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] відкритий розділ з реєстраційним номером 21778153212101 та внесені зміни в опис нерухомості, в тому числі, в технічні характеристики житлового будинку, що змінилися у зв`язку з демонтажем самовільно побудованих [PERSON] та [PERSON] споруд та тимчасових сараїв у домоволодінні. Її право власності на 42/100 частки житлового будинку зареєстровано у відповідності до оновлених технічних характеристик та технічного паспорту виготовленого ТОВ «Дніпропетровський проектно-конструкторський технологічний інститут» станом на 07.09.2020 року. Її мати [PERSON] , яка зареєстрована і постійно проживає з її сім`єю за адресою: [ADDRESS] , змогла подарувати її, своїй донці [PERSON] , належні їй 42/100 частки цього житлового будинку 22.12.2020 року, вже після того, як в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно був відкритий розділ 25.09.2020 з перенесенням до нього архівних даних БТІ, що були внесені до 01.01.2014 року. Також, зазначає, що по-перше, житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] є спільною частковою власністю без виділу співвласниками цього будинку його часток в натурі на теперішній час. По-друге, за останні 15 років відбулась зміна його попередніх співвласників та фактична зміна розміру ідеальних часток зареєстрованих за цими співвласниками у зв`язку із частковим руйнуванням та переобладнанням житлового будинку та господарчих будівель та споруд. По-третє, вони зацікавлені у реєстрації співвласниками житлового будинку тих осіб, які дійсно будуть приймати участь у його утриманні. [PERSON] , як і позивач [PERSON] вважає, що правочин щодо дарування [PERSON] [PERSON] 6/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] має бути визнаний судом вчиненим під впливом обману оскільки дарувальник навмисне і цілеспрямовано ввів іншу сторону (обдаровану особу) в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину та до обставин, що мають істотне значення. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, раніше надала заяву відповідно до якої підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, судове засідання просила закінчити без їх участі, у зв`язку з тривогою. Раніше в судовому засіданні надала пояснення про обставини, які викладені в позовній заяві. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, раніше надала заяву в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, судове засідання просила закінчити без їх участі. Раніше в судовому засіданні надала пояснення про обставини, які викладені позивачкою в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, раніше надав заяву в якій проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву, судове засідання просив закінчити без його участі, у зв`язку з тривогою. Вивчивши матеріали справи, вислухавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню по наступним підставам. Судом встановлено, що 10 грудня 2021 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) укладено договір дарування 6/100 частини житлового будинку (т.2, а.с. 71). За цим договором дарувальник, безоплатно передає обдаровуваній, майно у дар, а саме придатні для використання за призначенням 6/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Відчужувана частина житлового будинку належить Дарувальнику на підставі Дублікату договору дарування, виданого державним нотаріусом Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Топонарь І.В., від 02.03.2020 року за р. № 1-66, Дубліката свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янковою І.В., 03.03.2020 року за реєстровим №1-121, зареєстрованих в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Агеєнко В.О. від 25.11.2020 року, номер запису про право власності: 39444081, реєстраційний номер об`єкту: 2178153212101. Згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно під забороною (арештом) відчуження вищевказана частина житлового будинку не перебуває, інформація щодо обтяження вищевказаного нерухомого майна іпотекою відсутня, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданою державним реєстратором Деллаловим А.О. Вказаний договір посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О. та зареєстровано в реєстрі за №577. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто, обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто, мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічна правова позиція зазначена постанові Великої палати Верховного Суду України № 369/11268/16-ц від 03 липня 2019 року. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України . За змістом п. 26 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» учасниками справ про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Заінтересованою особою, який не є стороною оспорюваного договору є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв`язку з цим виділяють кілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Разом з тим у контексті недійсності правочинів таке поняття застосовується і в інших статтях. Верховний Суд у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 310/4921/17 дійшов висновку про те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Також Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2021 року у справі №908/794/19 зробив висновок, що у такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 недійсність договору, як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. При цьому суд зазначає, що угоди, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Для вирішення питання про визнання недійсним правочину оспорюваного заінтересованою особою правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У вказаному випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому, у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 зробив правовий висновок, що «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1512цс16, також передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Враховуючи все вищезазначене, позивачка не є стороною оскаржуваного договору дарування, а також нею не надано суду належних та допустимих доказів порушення її майнових прав та інтересів, що слугували б підставою для визначення її як заінтересованої особи, права та законні інтереси якої порушено вчиненням оспорюваного правочину. У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позову про визнання недійсною первісної угоди, не має підстав й для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування 6/100 частин житлового будинку як похідної вимоги. А також, оскільки договір дарування не визнано судом недійсним, то підстав для скасування державної реєстрації по вказаному договору - відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, так як позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed