Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом в якому просять зобов`язати [PERSON] не чинити хм перешкод у спілкуванні з онукою [PERSON] та встановити їм порядок участі у вихованні та спілкуванні з онукою. Позовна заява мотивована тим, що їх син [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачкою та в них народилась донька [PERSON] . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з матеірю [PERSON] \~ після того, як вона вдруге одружилась, поачала перешкоджати їм бачитись з онукою та не надавала дозволу на зустрічі. Оскільки вони дуже люблять свою\~ онуку то неодноразово намагались порозумітись із відповідачкою, однак вона в добровільному порядку вирішити це не бажає, тому вони вимушені були звернутись до суду з позовом. Позивачі\~ в судове засідання не з`явились, надали до суду заяви в яких вказали, що підтримують позовні вимоги, просять їх задовільнити та провести розгляд справи у їх відсутність і не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами поштової кореспонденції. 30 листопада 2021 року відповідачка надала на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що заперечує проти позову та просить відмовити в позовних вимогах. В позові зазначила, що позивачі не намагались знайти з нею спільної мови щодо спілкування з дитною, а про існування спору, який існує на їх думку, вона дізналась вже в ході розгляду справи. Представник\~ Служби у співах дітей\~ виконавчого комітету Смілянської міської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій вказав, що підтримує позовні вимоги та просить врахувати при ухваленні рішення висновок служби у спрвах дітей, а справу розглянути у його відсутність. За таких обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Врахувавши позицію сторін, розглянувши матеріали справи та перевіривши викладені обставини наявними доказами, суд приходить до наступного. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15 березня 2010 року. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області № 2-932/11 від 15 червня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням № 43 від 27 січня 2022 року затверджено висновок про визначення способу участі [PERSON] та [PERSON] у вихованні онуки. Відповідно до вказаного висновку\~ служба у спрвах дітей прийшла до висновку про необхідність спілкування позивачів із онукою, оскільки це сприятиме розвитку дитини та доцільно для її інтересів. Як вказали позивачі в позовній заяві, відповідачкою чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною та вона не бажає у добровільному порядку надавати дідусю та бабусі можливість спілкування з онукою. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. При вирішенні таких спорів судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У відповідності зі статтею 257 Сімейного Кодексу України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення з позовом про їх усунення. Позивачі по справі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , що підтверджуться копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23 листопада 1989 року. [PERSON] в свою чергу є батьком [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15 березня 2010 року. Відповідно до вказаних вище свідоцтв про народження позивачі є дідусем та бабусею [PERSON] , відносно якої відповідачка чинить перешкоди у їх спілкуванні здитиною. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. За змістом статті 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). У відповідності до ст.263СК України спір щодо участі діда та баби у вихованні дитини вирішується судом відповідно до ст. 159 СК України. Згідно частини четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, в позовній заяві позивачі зазначили, що прагнуть приймати участь у вихованні онуки, мають бажання спілкуватися з нею та дарувати\~ любов та турботу, оскільки участь у вихованні та розвитку [PERSON] є їх правом та обов`язком. Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь батьків у вихованні дитини та бабусі з дідусем. Право бабасу та дідуся на спілкування з онукою є їх незаперечним правом, а спілкування дитини з бабою та дідом відповідає її інтересам. Суд вважає, що налагодження стосунків між бабусею і дідусем та онукою відповідає інтересам дитини [PERSON] , а тому доходить до висновку, що позов підлягає до частково задоволення та вважає за необхідне визначити такий графік побачень позивачів з онукою, який було затверджено оганом опіки та піклування. Суд вважає, що визначення саме такого способу участі у спілкуванні та вихованні дитини є таким, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, її віковим потребам, та за сумлінного відношення бабусі і дідуся до виконання свого обов`язку, буде достатнім для забезпечення їх участі у процесі виховання онуки. При цьому суд вважає за необхідне обумовити, що спільні зустрічі із онукою у дні та години можливо змінювати за погодженням із матір`ю дитини, та з урахуванням бажання дитини, що максимально враховує інтереси дитини.

Outcome: partial