Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування позову зазначив що з 27 вересня 2021 року позивач перебуває на посаді керівника Державної установи «Полицька виправна колонія» (№76). 09 червня 2022 року групою осіб, у тому числі і з числа працівників установи, було організоване масове зібрання, в ході якого чинились умисні протиправні дії, у тому числі і по недопуску [PERSON] , в установу на його робоче місце, тим самим здійснювалось перешкоджання йому у виконанні покладених на нього службових обов`язків. В ході проведення даного масового зібрання та чинення протиправних дій здійснювалась відеозйомка, яка у подальшому була розповсюджена в мережі «Інтернет» зокрема, на інтернет-порталі «[INFO]» та «YouTube каналі», та в інших засобах масової інформації. Участь у вказаному масовому засході приймали більше двадцяти людей, у тому числі і відповідач, що підтверджується розповсюдженим відеозаписом. В ході проведення даного заходу відповідач розповсюджував стосовно позивача категоричну ствердну недостовірну, таку, що порушує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію стосовно [PERSON] . Так, у коментарі журналісту інтернет-порталу « [INFO] », який у подальшому розповсюджений у мережі Інтернет під назвою «[INFO]», відповідач вказав та розповсюдив наступну категоричну ствердну недостовірну інформацію стосовно [PERSON] : «[INFO]» (цитата). Зазначена інформація, на думку позивача, є фактичним твердженням [PERSON] , стосовно особистості позивача та його діяльності і жодним чином не є оціночним судженням у розумінні чинного законодавства України, оскільки відповідач стверджує відповідні факти та доводить до відома необмеженому колу осіб з метою відсторонення (відставки з посади) від посади та звільнення з неї [PERSON] , про що чітко зазначив у своєму виступі відповідач. Інформація про позивача була поширена відповідачем усім присутнім на заході особам, журналістам, а також, у подальшому у мережі інтернет, де її побачили більше 20 тис. осіб. Інформація стосовно позивача є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, а її розповсюдження спрямоване на усунення позивача від посади та звільнення з неї, про що свідчить безпосередньо виступ відповідача перед присутніми особами. Зважаючи на вищезазначене, інформація, поширювана щодо [PERSON] , відповідачем: по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення чинного законодавства (Відповідач констатує той факт, що позивач корупціонер та вимагає гроші, та інше наведене у тексті вище, що є не правдою), та такою, що, на його переконання, порушує його немайнові права; по-друге, не є оціночним судженням, а констатує категоричні факти (зокрема, констатація факту, що [PERSON] , корупціонер та вимагає гроші, та інше, наведене у тексті вище), а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Поширення окресленої інформації порушує немайнові права [PERSON] , на честь, гідність та ділову репутацію. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до [PERSON] , що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки його посада зобов`язує постійно контактувати, як із працівниками установи, так і з засудженими, що відбувають у ній покарання. Такі висловлювання негативно впливають на його службові відносини із вищим керівництвом, яке також може негативно сприйняти таку інформацію. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що поширення відповідачем недостовірної інформації щодо [PERSON] завдало шкоди його немайновим інтересам, порушило його гідність, честь та ділову репутацію. Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом. Вказана позовна заява [PERSON] , надійшла до Володимирецького районного суду Рівненської області 30.06.2022 року. Ухвалою Володимирецького районного суду від 13.07.2022 за вказаною заявою було відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. 18.07.2022 від представника відповідача Мудрака О.С. надійшов відзив. 26.07.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив. 27.07.2022 від представника відповідача Мудрака О.С. надійшли заперечення на відповідь на відзив. 04.08.2022 представник позивача Бурма О.В. надав заяву про збільшення позовних вимог. 04.08.2022 від представника відповідача Мудрака О.С. надійшло клопотання про закриття провадження. 05.09.2022 від відповідача надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі. 07.09.2022 від представника позивача Бурми О.В. надійшло заперечення на клопотання про закриття провадження у справі. 07.09.2022 від представника відповідача Мудрака О.С. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи колективного звернення працівників ДУ «Полицька ВК (№76). Для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для закриття провадження у справі, судом витребувано інформацію з ТУ ДБР, та отримано письмову відповідь. Ухвалою суду від 10.10.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Будь-яких інших процесуальних дій не вчинялося та заяв до суду не надходило. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позов, вказував, що позовні вимоги [PERSON] є недоведеними і безпідставними, просив відмовити у їх задоволенні. При цьому, звернув увагу суду, що твердження позивача, що згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірно, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності), є помилковим. На підставі Закону України №1170-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про доступ до публічної інформації"» від 27.03.2014, ч.3 с.277 ЦК України виключено, і застосовуватися не може. І оскільки презумпція недостовірності негативної інформації скасована, кожна із сторін має доводити належними доказами свою позицію за загальними правилами цивільного судочинства. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступних підстав. Як вбачається з п.4 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Норма аналогічного змісту міститься у статті 4 ЦПК України. Вирішення даного спору здійснювалось судом, виходячи із норм чинного цивільного законодавства України, сталої судової практики, а також положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ), які у відповідності до положень ст.10 ЦК України є частиною національного законодавства України. Як вбачається з матеріалів справи, 09 червня 2022 року в с.Іванчі Вараського району біля адміністративних будівель ДУ «Полицька виправна колонія» (№76) працівниками виправної установи було організовано збори, участь в яких приймав також і відповідач [PERSON] . Також встановлено, що під час вказаного заходу його учасниками та журналістами здійснювалась відеозйомка події, яка в подальшому була поширена засобами масової інформації, включаючи телевізійні канали та мережу Інтернет, зокрема, на інтернет-порталі «[INFO]» та «YouTube каналі». При цьому, у коментарі журналісту інтернет-порталу « [INFO] », який у подальшому розповсюджений у мережі Інтернет під назвою «[INFO]», відповідач вказав та розповсюдив наступну інформацію стосовно [PERSON] : [INFO]» (цитата). На думку позивача, наведена у вказаних вище висловах відповідача [PERSON] інформація є недостовірною, завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам [PERSON] , а саме його честі, гідності та діловій репутації, чим порушено його особисті немайнові права та завдано моральну шкоду. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Посилання позивача на положення ч.3 ст.277 ЦК України, а саме на т.зв. «презумпцію недостовірності негативної інформації», в силу якої будь-яка негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, не враховується судом, і не звільняє позивача від обов`язку доказування його вимог, оскільки вказана норма виключена із ст.277 ЦК України з 2014 року і не може бути застосована. Таким чином, у відповідності до приписів цивільного процесуального законодавства, кожна із сторін, в т.ч. і позивач [PERSON] , повинна довести ті обставини, на які вона посилається, однак, на думку суду, позивачем не доведено поза розумним сумнівом належними та допустимими доказами, що висловлювання [PERSON] порушують права позивача, є неправдивими, ганебними, принижують його честь та гідність та заподіюють моральної шкоди. Такий висновок суду ґрунтується на наступних обставинах. Відповідно до ст. 297, ст. 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, а також недоторканності своєї честі, гідності та ділової репутації. Згідно положень ч. 1 ст. 277 ЦК України та роз`яснень, які містяться у п. 19 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи від 27 лютого 2009 року, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки, вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загально прийнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. За змістом статті 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи. Або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Таким чином в справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи дослідженню підлягає наявність юридичного складу правопорушення, а саме: 1) факту поширення інформації; 2) чи стосується поширена інформація позивача; 3) чи поширена інформація є недостовірною; 4) чи завдає поширена інформація шкоди особистим немайновим благам позивача. В той же час, відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації врегульовані Законом України «Про інформацію». Статтею 1 вказаного Закону(в редакції станом на час виникнення спірних відносин) визначено, що інформація це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя (ст. 2 Закону України «Про інформацію»). За приписами ст. 4 Закону України «Про інформацію», суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень. Об`єктом інформаційних відносин є інформація. Згідно із ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. В той же час, дотримання вказаних загальних норм щодо розумного балансу між поширенням інформації та захистом особистих немайнових прав особи зазнає змін відносно інформації про публічних осіб. Так, за положеннями статті 29 Закону України "Про інформацію" від 2 жовтня 1992 року N 2657-XII (далі - Закон N 2657-XII), суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація. Яка розповсюджується будь ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони обираючи кар`єру публічної особи погодились на таку увагу. Судом установлено, що [PERSON] , є публічною особою, державним службовцем, який станом на 09.06.2022 року обіймав публічну керівну посаду, і відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становить суспільний інтерес. У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції N1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях "Газета "Україна-центр" проти України", "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі N 61561/08 "Інститут економічних реформ проти України", де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У рішенні від 07 лютого 2012 року "Аксель Спрінгер проти Німеччини" ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, тоді як публічних осіб така норма не стосується. Враховуючи наведене, суд зауважує, що позивач на момент поширення спірної інформації, був публічною особою (керівником Державної установи «Полицька виправна колонія» (№76), і в силу свого статусу піддавався вищому ступеню уваги, критики та оцінки з боку громадськості та медіа, тому інформація, висловлена працівниками установи, в т.ч. і відповідачем, і в подальшому поширена на інтернет-порталі «[INFO]» та «YouTube каналі», та в інших засобах масової інформації, не суперечить Закону України «Про інформацію». Таким чином, в даному конкретному випадку, на думку суду, [PERSON] , надаючи інтерв`ю журналісту та коментуючи конфліктну ситуацію, мав право висловлювати свої особисті думки з приводу дій та поведінки свого керівника, «критикувати владу» тобто керівника державної установи [PERSON]. оскільки відповідач висловлював свої думки не тільки в ЗМІ, а й звертався з відповідною заявою у правоохоронні органи. Його твердження є оціночними судженнями та критикою, які ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої з власної діяльності та з інших джерел інформації. При цьому суд також констатує, що вказані твердження були зроблені [PERSON] з метою їх подальшої перевірки органами влади та правоохоронними органами. Про це свідчить, зокрема, та обставина, що працівники виправної установи направили колективне звернення до Рівненської обласної військово-цивільної адміністрації з приводу порушення керівником установи законодавства, дисциплінарного статусу, і таке звернення підписав разом з іншими також і відповідач [PERSON] . Крім того, відповідач та інші особи звернулись до правоохоронних органів, і за їх зверненнями Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань розташоване у місті Хмельницькому проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні №12022186230000063. Згідно постанови старшого слідчого третього СВ (з дислокацією у м.Рівному) ТУ Державного бюро розслідувань розташоване у місті Хмельницькому капітана Державного бюро розслідувань Бобика В., було закрито кримінальне провадження №12022186230000063 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України Таким чином, на думку суду, висловлювання відповідача [PERSON] не виходять за межі критики, їх поширення мало на меті подальшу перевірку, яку відповідач разом з іншими особами ініціював. Доказів на спростування таких висновків суду позивач не надав, оскільки така інформація стосується останнього, як публічної особи та його діяльності. Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів в їх сукупності, виходячи з наведених положень законодавства, суд доходить висновку, що позовні вимоги є декларативними та необґрунтованими, що, в свою чергу, свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову. Позивач скористався своїм правом на судовий захист, однак його позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду справи. При цьому суд констатує, що позивач у відповідності до положень ст.277 ЦК України, не позбавлений права на відповідь у спосіб та формі, визначеній чинним законодавством. З приводу розподілу судових витрат суд прийшов до наступних висновків. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] , відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed