Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-27 00:00:00

Позивач зазначив, що звернувся до відповідача із заявою щодо перерахунку пенсії з 01.11.2019 року на підставі довідки Міністерства внутрішніх справ України в особі Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Дніпропетровській області № 33/24/С-4416 від 20.08.2021р., при цьому відповідачем було відмовлено у здійснені такого перерахунку, у зв`язку з відсутністю підстав. Рішенням від 16.12.2021р. Дніпропетровського окружного адміністративного суду (справа ЄУН 160/22025/21), адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати пенсії [PERSON] , з 01.12.2019р. на підставі довідки Міністерства внутрішніх справ України в особі Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Дніпропетровській області № 33/24/С-4416 від 20.08.2021р. про грошове забезпечення для перерахунку пенсій, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок та виплату пенсії [PERSON] , з 01.12.2019р. на підставі довідки Міністерства внутрішніх справ України в особі Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Дніпропетровській області № 33/24/С-4416 від 20.08.2021р. про грошове забезпечення для перерахунку пенсій. Зазначене рішення, яке набрало законної сили 18.01.2022р., відповідачем не виконано, внаслідок чого позивачу спричинена моральна шкода, які він оцінює в сумі 500\~000грн і просить стягнути з відповідача, а також вирішити питання про судові витрати. 26.07.2022 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін. 25.08.2022р. відповідач подав відзив, в якому зазначив, зокрема, що з 01.06.2022р. виплата пенсії позивачу проводиться в сумі 15\~269грн 23коп, тобто з перерахунком згідно зазначеного рішення. Доплату за період з 01.12.2019 по 31.05.2022р. в сумі 202\~203грн 02коп буде здійснено після надходження бюджетних асигнувань, виділених на цю мету, адже бюджет Пенсійного фонду України на 2022р. не затверджений. 29.08.2022р. позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що є пенсіонером, людиною похилого віку, від необхідності неодноразового звернення до судів перебував у стресовому стані тощо. Станом на дату винесення рішення по справі сторони інших пояснень не надали. Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав., Встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року, яким визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області та зобов`язано здійснити перерахунок та виплату пенсії [PERSON] , з 01 грудня 2019 року на підставі довідки Міністерства внутрішніх справ України в особі Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Дніпропетровській області № 33/24/С-4416 від 20 серпня 2021 року про грошове забезпечення для перерахунку пенсій (а.с. 27-34). Рішення набрало законної сили 18.01.2022р. З 01.06.2022р. виплата пенсії позивачу проводиться в сумі 15 269грн 23коп, тобто з перерахунком згідно зазначеного рішення. Також встановлено, що доплату за період з 01.12.2019 по 31.05.2022р. в сумі 202 203грн 02коп не здійснено, і сторони це не спростовують. Відтак судове рішення, яке набрало законної сили, не виконано з 18.01.2022р. впродовж понад 9 місяців. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства. Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня2012 року № 11-рп/2012). Виконання судового рішення - сфера регулювання ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 р. у справі «Войтенко проти України», в якому ЄСПЛ зазначив, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні п. 1 ст. 1 Протоколу №1). В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У частині першій статті 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Європейський суд з прав людини зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року). Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Разом з цим, положення частини першої статті 5 ЦПК України передбачають, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як зазначає ЄСПЛ у справі «Антонюк проти України» від 11 грудня 2008 року, відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні, при цьому надмірне тривале провадження дає підстави для відшкодування моральної шкоди. Такого висновку також дійшов і Верховний Суд. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що рішення суду, яке набрало законної сили, не виконано у термін більш ніж 9 місяців, позивачу не доплачено 202 203грн 02коп пенсії. Отже, судом встановлені обставини невиконання відповідачем Державою Україна в особі Державної казначейської служби України судового рішення щодо позивача, як стягувача у виконавчому провадженні, упродовж тривалого часу, що є порушенням права на справедливий судовий розгляд. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. В силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача. Аналогічний правовий висновок вже був висловлений Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 у справі №560/798/16-а. Зважаючи на викладені обставини та норми закону, Верховний Суд дійшов висновку про те, що негативні емоції позивача внаслідок тривалого неневиконання судового рішення перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, а відтак завдали позивачу моральної шкоди. Разом з\~тим,\~визначаючи співмірність\~розміру відшкодування\~спричиненим негативним\~наслідкам,\~суд повинен\~виходити із\~засад розумності\~та справедливості.\~З огляду\~на те,\~що «розумність»\~і «справедливість»\~є оціночними\~поняттями,\~суди,\~які заслуховують\~сторін та\~встановлюють фактичні\~обставини справи,\~мають широку\~свободу розсуду\~під час\~визначення розумного\~та справедливого\~(співмірного)\~розміру відшкодування\~моральної шкоди. Із вищевказаного слідує, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Саме такий стан позивача й встановив суд при розгляді справи. Так, позивачу не доплачено 202\~203грн\~01коп впродовж 9 місяців і строк виплати цих коштів не визначений. Суд враховує, що це пенсія, тобто джерело його існування як людини похилого віку, якій 72 роки, яка з 1998р. страждає на ряд хвороб, перебуває на диспансерному обліку (а.с.58, 61), зі своєї пенсії сплачує комунальні послуги (а.с.62-66), харчується, купує ліки тощо, та змушений звертатися до суду за захистом своїх прав. При цьому суд приймає до уваги судову практику ЄСПЛ, якою визнано, що порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89; від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). В силу зазначеного, відповідно до встановлених обставин справи та зібраних по справі матеріалів, суд приходить до висновку, що достатньою, розумною і справедливою сумою для відшкодування моральної шкоди є 15 000грн. Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини відповідача у завданні моральної шкоди, а також тієї обставини, що рішення суду було виконано частково. При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19). Постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215 (з подальшими змінами та доповненнями) затверджено Положення про Державну казначейську службу України (далі - Казначейство), згідно з яким: - Казначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів (пункт 1); - Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4); - Казначейство з метою організації своєї діяльності контролює діяльність територіальних органів Казначейства (підпункт 4 пункту 5); - Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 9). Виходячи з норм Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Положення про Державну казначейську службу України, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, діяльність яких з метою організації своєї діяльності контролює безпосередньо. Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (далі - Порядок виконання рішень), визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Згідно з пунктом 3 вищезгаданого Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Виходячи з системного аналізу Порядку виконання рішень, безспірне списання коштів за рішенням судів здійснюється з рахунків боржника у межах відкритих асигнувань, а в разі їх відсутності територіальний орган Казначейства надсилає боржнику вимогу, якою зобов`язує здійснити дії, спрямовані на виконання рішення суду та пошук відкритих асигнувань. У такому випадку орган Казначейство може заборонити боржнику здійснювати інші видатки, окрім захищених статей, передбачених Бюджетним кодексом України. Відповідно до положень пункту 15 Порядку виконання рішень дії органів Держказначейства з виконання виконавчих документів можуть бути оскаржені до Держказначейства або суду. Натомість Казначейство не є органом примусового виконання судових рішень і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а є встановленою Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» особою на здійснення гарантованого державою забезпечення виконання рішень суду способом безспірного списання коштів з рахунку боржника (державного органу, державного підприємства або підприємства, примусова реалізація майна якого забороняється) у визначених цим Законом випадках та з урахуванням установлених ним особливостей за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (подібний висновок наведено у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №910/9927/13 та від 04 грудня 2020 року у справі №904/3118/20). Відтак слід стягнути з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача завдану моральну шкоду внаслідок протиправної бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у розмірі 15\~000грн. Позаяк у справі встановлено, що правовідносини у справі виникли з положень ст. 1174 ЦК України, то позивачу слід повернути сплачений ним на користь держави судовий збір (а.с.1-2,19).

Outcome: partial