Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати їх з відповідачем шлюб, стверджуючи, що протягом останніх років стосунки між сторонами погіршились, зникло взаєморозуміння, між ними фактично припинені шлюбні відносини, сторони не ведуть спільного господарства, позивачка вважає що подальше їх з відповідачем подружнє життя є неможливим, єдиний вихід із ситуації, що склалася це розірвання їх шлюбу. Просила їх шлюб з відповідачем розірвати, а також стягнути аліменти на утримання дитини, оскільки спільний з позивачем син проживає з нею та перебуває на її повному утриманні.. Позивачка у судове засідання не з`явилася, її представник надала заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивачки. Згідно заяви позовні вимоги підтримала в повному обсязі, позов просила задовольнити. Відповідач в судовому засіданні, просив у задоволенні позову в частині розірвання шлюбу відмовити, проти задоволення позову в частині стягнення аліментів не заперечував. Пояснив, що у нього з позивачкою є спільний неповнолітній син 2015 року народження, дружина у березні 2022 року виїхала з дитиною за межі країни, однак позивач має намір зберегти сім`ю, для чого йому необхідно поїхати до дружини, проте відповідач не заперечує проти стягнення аліментів. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. З матеріалів справи судом встановлено, що 24 квітня 2015 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 198, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від цього шлюбу сторони мають спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Також, встановлено, що на даний час позивачка разом зі спільною з відповідачем дитиною у березні 2022 року виїхала за межі країни. Зазначені вище спірні правовідносини регулюються Сімейним кодексом України. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином,\~суд вважає,\~що вимоги\~позивача про\~стягнення з\~відповідача на\~користь позивача\~аліментів,\~від дня\~пред`явлення\~позову,\~у розмірі\~1/4\~частки всіх\~видів його\~заробітку (доходу)\~щомісячно,\~але не\~менше ніж\~50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку,\~є обґрунтованими\~та такими,\~що не\~суперечать вимогам\~законодавства. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Що ж стосується позовних вимог у частині розірвання шлюбу, то вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно ч. 3\~ст. 109 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка та що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. У відповідності до вимог\~ст. 112СК України, суд повинен з`ясувати\~\~фактичні\~\~взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу , та прийняти рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше\~\~спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, їхніх дітей, що мають\~\~істотне значення. При розгляді справ про розірвання шлюбу суд\~зобов`язаний\~всебічно\~з`ясувати взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу, вжити заходів до примирення подружжя. Закон зобов`язує суд розглядати справу про розірвання шлюбу, як правило, за участю обох сторін. Тільки їх особиста участь у процесі дає можливість суду всебічно з`ясувати сімейні взаємостосунки, мотиви розірвання шлюбу, дійсні причини розлучення.\~\~ Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у\~постанові N 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема у п.п. 10, 14, 15 проголошена\~Конституцією України\~охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 115 СК\~розірвання шлюбу,\~здійснене за\~рішенням суду,\~має бути\~зареєстроване в\~державному органі\~РАЦС за\~заявою колишньої\~дружини або\~чоловіка.\~Сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила\~ЦК\~про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються. Неявка сторін у судове засідання позбавляє суд можливості переконатись у дійсних намірах на розірвання шлюбу, встановити мотиви, причини та час припинення шлюбних стосунків, а головне вжити заходів для примирення сторін. Суд не може взяти до уваги заяву позивача щодо розгляду справи у її відсутність. Тому з огляду на вищевикладене, а також враховуючи думку відповідача та його заперечення, щодо розірвання шлюбу, суд вважає за необхідне з метою збереження сім`ї, відмовити у задоволенні позову в частині розірвання шлюбу. Судові витрати підлягають розподілу за правилами ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial