Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

Рух справи 19.04.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 19.03.2021, за підписом позивача, в якій він просить стягнути з відповідача на його користь завдані збитки в порядку регресу у розмірі 128 000,00 грн, витрати по сплаченому судовому збору та витрати на правничу допомогу в розмірі 12 485,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 30.04.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Обґрунтування позову Свої вимоги позивач обґрунтовує, зокрема, тим, що між ПАТ «СК «Вусо» та [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту № 120245234 за яким страховик взяв на себе зобов`язання щодо відшкодування заподіяної страхувальником шкоди життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу марки Skoda, д.н.з.: [NUMBER] (далі - забезпечений транспортний засіб). Зі слів позивача, 16.05.2020, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участі забезпеченого транспортного засобу, під керуванням відповідача, в результаті якої було пошкоджено транспортний засіб марки Citroen, д.н.з. [NUMBER] , власник якого зазнав матеріальних збитків. Як вказує позивач, постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 25.11.2020 у справі № 760/11743/20, відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Зазначає, що для встановлення вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу марки Citroen, д.н.з. [NUMBER] , було проведено оцінку, за результатами якої було складено звіт, зі змісту якого вбачається, що вартість відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу складає 283 186,42 грн. Вказує, що ПАТ «СК «Вусо», визнавши вказану пригоду страховим випадком, здійснило виплату страхового відшкодування на користь потерпілого в сумі 128 000,00 грн, отримавши при цьому, право регресної вимоги до винуватця дорожньо-транспортної пригоди - [PERSON] . Зі слів позивача, 22.02.2021, між ним та ПАТ «СК «Вусо» було укладено Договір № 22/02/2021 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого, первісний кредитор передає, а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку № 1 до Договору, зокрема за договором страхування (полісом) № 120245234 від 24.10.2019. Як вказує позивач, 09.03.2021, він направив відповідачу Акт (вимогу) № 2030995-1 про відшкодування збитків в порядку регресу та повідомив про обставину відступлення прав вимоги. Підсумовує, що на дату подання позову, заборгованість відповідачем не сплачена, у зв`язку з чим просить захистити порушені права та майнові інтереси, прийнявши рішення про задоволення позовних вимог. Щодо правової позиції відповідача Відзив на позовну заяву не надійшов. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. З відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА від 26.04.2021 (а.с. 64) вбачається, що відповідач ( [PERSON] ) з 14.06.2005 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV громадянин України …> зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до ч. 10 ст. 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. …> За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом. Суд направляв на зареєстровану адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а лист повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, 01.09.2022 суд зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади, унікальний покажчик ресурсу: https://sl.ki.court.gov.ua/sud2609/gromadyanam/111/1313675/ Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом оголошення через сайт судової влади та телефонограми суду), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких письмових заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості достеменно встановити його правову позицію щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. 22.02.2021 між ПАТ «СК «Вусо» та ФОП [PERSON] було укладено Договір № 22/02/2021 про відступлення права вимоги (а.с. 10-12), п. 2.1 якого встановлено, зокрема, що у відповідності до умов цього договору первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором. Положеннями п. 2.2 вказаного договору встановлено, зокрема, що загальний розмір заборгованостей боржників, права вимоги до яких відступається, складає 786 711,75 грн, згідно реєстру прав вимог, який складається сторонами в паперовому та електронному вигляді за формою, що наведена у Додатку № 1 до цього договору. Реєстр прав вимог на паперовому носії (з основною інформацією за Договорами страхування) підписується Сторонами/уповноваженими представниками сторін і скріплюється печатками сторін, і є невід`ємною частиною цього договору. При цьому, позивачем до позовної заяви долучено копію Додатку № 1 до Договору № 22/02/2021 про відступлення права вимоги від 22.02.2021 (а.с. 13) зі змісту якого вбачається, відомості щодо боржника - [PERSON] ; залишок боргу: 128 000,00 грн. Також, в матеріалах справи міститься копія платіжного доручення від 24.02.2021 № 55 (а.с. 14) на суму 118 006,78 грн; призначення платежу: оплата згідно договору № 22/02/2021 «Про відступлення права вимоги» від 22.02.20. Зі змісту полісу № 120245234 (а.с. 16) вбачається, що між ПАТ «СК «Вусо» та [PERSON] , 24.10.2019, було укладено внутрішній договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з наступними умовами: -строк дії: з 00:00 25.10.2019 про 24.10.2020; -страхова сума за шкоду, заподіяну майну: 130000,00 грн. -забезпечений транспортний засіб: Skoda Fabia, 2001 р.в.; номерний знак [NUMBER] ; номер кузова/шасі/рами: [NUMBER] . Згідно витягу з централізованої бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України, станом на 15.05.2020 (дата ДТП) поліс № 120245234 є діючим (а.с. 15). Позивач до позовної заяви долучив копію довідки № 3020141498951822 від 09.06.2020 (9999а.с. 18) виданої Управлінням патрульної поліції в м. Києві, зі змісту якої, 16.05.2020 о 01:35 сталося зіткнення з задньою частиною транспортного засобу, за участі транспортних засобів, зокрема: -Skoda Fabia; номерний знак [NUMBER] ; номер кузова/шасі/рами: [NUMBER] ; -Citroen C-elysee; номерний знак [NUMBER] . Зі змісту постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 25.11.2020 у справі № 760/11743/20, провадження № 3/760/5533/20 (а.с. 20), вбачається, зокрема, що водій, [PERSON] , 16.05.2020 року о 01 год. 35 хв. в м. Києві по вул. Ю. Фучика, 8, керував т.з. «Шкода», д.н.з. [NUMBER] , з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, порушення мови. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, у встановленому законом порядку, водій відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР, тобто вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. На підставі вищевикладеного на [PERSON] , складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 536152 від 16.05.2020. Також в змісті вказаної постанови вказано, що, водій, [PERSON] , 16.05.2020 о 01 год 35 хв в м. Києві по вул. Ю. Фучіка, 8, керував т.з. «Шкода», д.н.з.: [NUMBER] , не був уважним та обережним, не дотримався безпечної дистанції та швидкості руху та скоїв зіткнення з припаркованим автомобілем «Сітроен», д.н.з.: [NUMBER] , що призвело до пошкоджень транспортних засобів. За результатами розгляду зазначеної справи, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] про притягнення його до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП - закрито в зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Вбачається, що вказана постанова в установленому законом порядку не оскаржувалась та набрала законної сили 07.12.2020. 26.05.2020 ФОП [PERSON] , склав звіт № 02-26/5 про оцінку колісного транспортного засобу Citroen C-elysee, д.н.з. [NUMBER] в результаті аварійних пошкоджень (а.с. 34-40). Відомості щодо ФОП [PERSON] внесені в єдиний реєстр оцінювачів, що підтверджується копією свідоцтва від 16.06.2005 № 3073. Зі змісту вказаного звіту вбачається, що вартість відновлювального ремонту Citroen C-elysee, д.н.з. [NUMBER] станом на 16.05.2020 складає 238 146,42 грн. 22.09.2020 ПАТ «СК «Вусо» складено страховий акт № 2030995-1 за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 120245234 від 24.10.2019 (а.с. 54) з якого вбачається: -страхувальник: [PERSON] ; -пошкоджене майно: Citroen C-elysee; [NUMBER] ; -сума страхового відшкодування: 128000,00 грн.; -рішення: підлягає відшкодуванню; -форма виплати: безготівкова. 22.09.2020 ПАТ «СК «Вусо» виплату 128 000,00 грн страхового відшкодування згідно страхового акту № 2030995-1 від 22.09.2020 до договору № 120245234 від 24.10.2019, що підтверджується копією платіжного доручення № 26617 АТ «Правексбанк», наявної в матеріалах справи (зворотній бік а.с. 54). Також позивачем до матеріалів справи долучено копії Акту (вимоги) № 2030995-1 (а.с. 55) про відшкодування 128 000,00 грн збитків в порядку регресу від 25.02.2021, а також повідомлення про відступлення права вимоги від 25.02.2021 на ім`я [PERSON] з фіскальним чеком на підтвердження сплати послуг поштового зв`язку від 09.03.2021. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Згідно з пунктом 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Спеціальним законом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (стаття 2 Закону № 1961-IV). Статтею 6 Закону № 1961-ІV передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до статті 22 Закону № 1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Як вбачається з постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 25.11.2020 у справі № 760/11743/20 вбачається, зокрема, що водій, [PERSON] , 16.05.2020 року о 01 год. 35 хв. в м. Києві по вул. Ю. Фучика, 8, керував т.з. «Шкода», д.н.з. [NUMBER] , з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, порушення мови. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, у встановленому законом порядку, водій відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР, тобто вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. На підставі вищевикладеного на [PERSON] , складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 №536152 від 16.05.2020 року. Також в змісті вказаної постанови вказано, що, водій, [PERSON] , 16.05.2020 о 01 год 35 хв в м. Києві по вул. Ю. Фучіка, 8, керував т.з. «Шкода», д.н.з.: [NUMBER] , не був уважним та обережним, не дотримався безпечної дистанції та швидкості руху та скоїв зіткнення з припаркованим автомобілем «Сітроен», д.н.з.: [NUMBER] , що призвело до пошкоджень транспортних засобів. За результатами розгляду справи, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] про притягнення його до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП - закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. 22.09.2020 ПАТ «СК «Вусо» було складено страховий акт № 2030995-1 за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 120245234 від 24.10.2019 з якого вбачається: -страхувальник: [PERSON] ; -пошкоджене майно: Citroen C-elysee; [NUMBER] ; -сума страхового відшкодування: 128000,00 грн.; -рішення: підлягає відшкодуванню; -форма виплати: безготівкова. 22.09.2020 ПАТ «СК «Вусо» виплату 128 000,00 грн страхового відшкодування згідно страхового акту № 2030995-1 від 22.09.2020 до договору № 120245234 від 24.10.2019, що підтверджується копією платіжного доручення № 26617 АТ «Правексбанк», наявної в матеріалах справи. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч. 1 ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до п.п а, п. 38.1.1, ч. 38.1, ст. 38 Закону № 1961-ІV страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. При цьому, суд звертає увагу, що згідно з ч. 2 ст. 38 КУпАП, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частині третій цієї статті. Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що закриття провадження можливе за одночасної наявності таких умов: вчинення (виявлення) адміністративного правопорушення; закінчення встановленого законом тримісячного строку, перебіг якого розпочинається з дня вчинення адміністративного правопорушення (при триваючому правопорушення - не пізніше як через три місяці з дня його виявлення). Тобто, для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених ст. 38 КУпАП, можливе лише за умови встановлення факту вчинення особою протиправної дії чи бездіяльності, що підпадають під визначені законом ознаки адміністративного правопорушення. У разі недоведеності складу адміністративного правопорушення та не підтвердження його належними та допустимими доказами виключається можливість закрити провадження у адміністративній справі саме за п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП. У цьому разі законодавець передбачив іншу підставу для закриття провадження у справі - відсутність події і складу адміністративного правопорушення (п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП). Верховний Суд у постановах від 07.02.2018 у справі № 910/18319/16 та від 16.04.2019 у справі № 927/623/18 зазначив, що тлумачення ст. 1188 ЦК України свідчить про те, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП. З огляду на те, що судом закрито провадження у справі саме з підстав закінчення строків, передбачених ст. 38 КУпАП, а не у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, вина відповідача в частині керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння є доведеною. Таким чином, ПАТ «СК «Вусо» набуло право регресної вимоги до відповідача в частині 128000,00 грн в порядку п.п а, п. 38.1.1, ч. 38.1, ст. 38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Разом з тим, 22.02.2021, між ПАТ «СК «Вусо» та ФОП [PERSON] укладено Договір № 22/02/2021 про відступлення права вимоги, п. 2.1 якого встановлено, зокрема, що у відповідності до умов цього договору первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором. Положеннями п. 2.2 вказаного договору встановлено, зокрема, що загальний розмір заборгованостей боржників, права вимоги до яких відступається, складає 786711,75 грн, згідно реєстру прав вимог, який складається сторонами в паперовому та електронному вигляді за формою, що наведена у Додатку № 1 до цього договору. Реєстр прав вимог на паперовому носії (з основною інформацією за Договорами страхування) підписується Сторонами/уповноваженими представниками сторін і скріплюється печатками сторін, і є невід`ємною частиною цього договору. Позивачем до позовної заяви долучено копію Додатку № 1 до Договору № 22/02/2021 про відступлення права вимоги від 22.02.2021 зі змісту якого вбачається, відомості щодо боржника - [PERSON] ; залишок боргу: 12 8000,00 грн. Зі змісту п. 4.1, 4.2 Договору № 22/02/2021 про відступлення права вимоги від 22.02.2021, вбачається, зокрема, що ціна договору складає 118 006,78 грн. Новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору ціну договору шляхом перерахування первісному кредитору грошових коштів у сумі, що дорівнює ціні договоруна рахунок первісного кредитора протягом 5 банківських днів з дня укладення цього договору. В матеріалах справи міститься копія платіжного доручення від 24.02.2021 на суму 118 006,78 грн; призначення платежу: оплата згідно договору № 22/02/2021 «Про відступлення права вимоги». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем оспорювався чи визнавався недійсним. При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Таким чином, до ФОП [PERSON] перейшло право ПАТ «СК «Вусо» регресної вимоги до [PERSON] в частині 128 000,00 грн, а тому позов підлягає задоволенню. Щодо судових витрат Стосовно судового збору Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 280,00 грн судового збору сплаченого за подання позовної заяви (а.с. 6). Щодо витрат на правничу допомогу Згідно положень ч.ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено наступне: «Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших». Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивачем, зокрема, вказано розмір витрат на правничу допомогу у сумі 12 485,00 грн (а.с. 5). На підтвердження надання правничої допомоги та визначеного розміру на її оплату, до матеріалів справи позивачем, зокрема, долучено: -копію договору № 1 про надання правової (правничої) допомоги від 10.12.2019, укладеного між позивачем та адвокатським об`єднанням «Адвокатус» (а.с. 57-58), -копію додаткової угоди № 2 Акту приймання-передачі правової-правничої допомоги до договору № 1 про надання правової (правничої) допомоги від 10.12.2019 (а.с. 58, зворотній бік), -копію платіжного доручення № 56 від 19.03.2021 (а.с. 59) з призначенням платежу: оплата згідно додаткової угоди/акту приймання передачі правничої (правової) допомоги № 2 від 19.03.21 до договору № 1 про надання правової (правничої) допомоги від 10.12.2019. Зі змісту п. 4.1.1.1 , 4.1.1.2 договору № 1 про надання правової (правничої) допомоги від 10.12.2019 вбачається, зокрема, що сторони погодили вартість однієї години роботи адвоката в сумі 1 921,00 грн. Коригування вартості послуг правової (правничої) допомоги адвоката за даним договором визначається на підставі підписаних додаткових угод. Зі змісту Додаткової угоди № 2 Акт приймання передачі правової-правничої допомоги до договору № 1 про надання правової (правничої) допомоги від 10.12.2019 вбачається, що сторони узгодили вартість послуг в сумі 12 485,00 грн. Суд бере до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України (відповідна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 01.10.2020 у справі № 910/15191/19). Як зазначалось, процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу судом враховуються висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічні висновки викладено також у постановах Верховного Суду у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19 та № 910/16803/19. Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) також акцентувала увагу на те, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони. Таким чином, як зазначено, зокрема у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 487/4983/20 (провадження № 61-2707св22) суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалося від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат. Відповідачем у справі, що є предметом розгляду, клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не подавалось. При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому, з огляду на критерій реальності, суд приходить висновку про те, що витрати у сумі 1 362,00 грн які в акті приймання-передачі правової допомоги від 19.03.2021 по договору про надання правової допомоги № 1 від 10.12.2019 визначені за послугу «представництво інтересів позивача у Солом`янському районному суді м. Києва», стягненню не підлягають, оскільки справа розглядалась в письмовому провадженні, а отже надання відповідної послуги не було необхідним. В іншому, позивачем доведено реальність судових витрат; дійсна необхідність вбачається з загальної ситуації, в якій опинився позивач, який був вимушений вчиняти заходів щодо свого захисту в судовому порядку; щодо фінансового стану сторін, то відповідачем не доведено, що його фінансовий стан свідчить про непомірність покладення на неї тягаря сплати витрат на правничу допомогу у визначеному позивачем розмірі. При цьому, суд бере до уваги те, що відповідач своїм правом на подачу письмових пояснень чи заперечень, а також на звернення з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не скористався, хоча положеннями п. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності відповідних витрат покладено саме на нього. З урахуванням наведеного, відсутність клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а також з огляду на приписи п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вбачає наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 11 123,00 грн, що відповідає критеріям реальності, необхідності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved