Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

У травні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 01 листопада 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Сторони разом з дітьми проживали однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Вказав, що 18 квітня 2022 року відповідач самовільно без згоди позивача вивезла дітей з місця їхнього проживання в невідому напрямку. Згодом позивачу стало відомо, що відповідач разом з дітьми перетнула державний кордон України та Румунії, та в подальшому переїхала до Туреччини, де і перебуває на теперішній час в місті Анталія. Відповідачка разом дітьми повертатися до України для проживання не має наміру. Також вказав, що позивач не надавав згоди на вивезення дітей за межі України ні на тимчасовий строк, ні на постійне місце проживання. Відповідач використала на свою користь дію правового режиму воєнного стану, який було введено на території України 24 лютого 2022 року внаслідок вторгнення на території України військ агресора. Таким чином, відповідач завчасно, усвідомлюючи ту обставину, що він не надасть згоди на вивезення дітей на постійне проживання за межі України, використала дію спеціального правового режиму воєнного стану та наявність послаблень щодо оформлення дозвільних документів для виїзду за кордон, які існують внаслідок такого правового режиму, самовільно викравши дітей вивезла їх на постійне місце проживання за межі України. Враховуючи викладене просив суд: визнати незаконним вивезення [PERSON] дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за межі України; відібрати та повернути дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за їх місцем проживання разом з батьком [PERSON] в Україні за адресою: [ADDRESS] . 06.06.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказали, що позовні вимоги позивача цілком надумані, не обґрунтовані, не мають під собою доказового підґрунтя. Усі дії відповідача направлені на убезпечення життя та здоров`я дітей та мають на меті убезпечення родини від агресорських/бойових дій військ країни-загарбника, а також захисту дітей від насильницьких дій позивача. Враховуючи викладені обставини просили суд відмовити в задоволенні позову. 17.08.2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вказав, що пояснення відповідача викладені у відзиві, спрямовані на те аби відвернути увагу суду від предмету спору, а саме покликані знівелювати очевидну протиправну поведінку відповідача щодо вивезення дітей за межі України для постійного проживання, без згоди на те позивача, та протиправні дії вчинені вже після вивезення, які проявляються у не постановці дітей на тимчасовий консульський облік та неповідомлення їх місцезнаходження позивачу. Враховуючи викладені обставини просив суд задовольнити позов. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 травня 2022 року відкрито провадження у справі. У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали. Просили позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник служби у справах дітей та сім`ї Білогородської сільської ради Київської області не з`явився. Подали заяву про розгляд справи у їхню відсутність. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстровану шлюбу, що підтверджується копію свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . З пояснень сторін встановлено, що після початку збройної агресії на території України відповідач разом з дітьми виїхала за межі України. Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перетнули кордон України 18.04.2022 року о 19:35 год. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України). Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та перераховує, що може бути способами захисту цивільних прав та інтересів. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Частиною першою статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (частина перша статті 161 СК України). У відповідності до статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, і не можуть застосовуватися до правовідносин, коли місце проживання малолітньої дитини не було визначено судом саме з позивачем. Подібний висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи спір, суд враховує щодо позовних про відібрання та повернення дітей, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що місце проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , станом на момент подання позову не було визначено судом (або органом опіки та піклування) по рішенню, яке набрало законної сили, або законом саме з ним, а відповідач протиправно змінила місце проживання дітей, тобто спір про визначення місця проживання дітей не був вирішений ані органами опіки і піклування, ані у судовому порядку, а тому позовні вимоги є передчасними та до задоволенню не підлягають. Щодо визнання незаконним вивезення дітей за межі України. Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року впроваджено правовий режим воєнного стану на території України. Указом Президента України № 341\\2022 від 17 травня 2022 року продовжено дію воєнного стану на території України з 05 год. 30 хв. 25 травня 2022 року на 90 діб. У зв`язку з введенням воєнного стану в Україні Кабінетом Міністрів України спрощено порядок виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків. Так, пунктом 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 передбачено, що виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Після прибуття дітей, до держави остаточного перебування особи, що супроводжують дітей, зобов`язані протягом одного робочого дня звернутися до консульської установи України в державі перебування для постановки їх на тимчасовий консульський облік. Позивачем до матеріалів справи не було надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що відповідачка незаконно вивезла дітей за кордон та після прибуття до іншої країни не звернулася консульської установи України в державі перебування для постановки їх на тимчасовий консульський облік. Позивач по суті обмежився лише власними поясненнями. Виходячи з положень Цивільного кодексу України, Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, судом не встановлено підстав для визнання незаконним вивезення малолітніх дітей за межі України, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову.

Outcome: dismissed