Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві власності. У вказаній квартирі зареєстрований та проживає її колишній чоловік відповідач у справі, який систематично порушує правила співжиття у квартирі та вчиняє відносно неї домашнє насильство. Проживання з ним в одній квартирі стало нестерпним для неї. Вона неодноразово зверталася із заявами до правоохоронних органів. Незважаючи на численні притягнення відповідача до адміністративної відповідальності та одне притягнення до кримінальної відповідальності, своєї поведінки він не змінив та продовжує порушувати правила співжиття. Ухвалою суду від 09.05.2022 прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено справу до розгляду у судовому засіданні. 06.10.2022 відповідачем подано заяву, в якій останній повідомляє, що фактично на даний час у спірній квартирі не проживає, іншого майна на праві власності немає, а тому просить суд відмовити у задоволенні позову. 06.10.2022 розгляд справи було відкладено на 03.11.2022 В судове засіданні 03.11.2022 позивачка не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання 03.11.2022 не з`явився, хоч про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток. Про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи та врахувавши обставини у справі, судом встановлено таке. Позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом №1849 від 11.12.2015 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №349580369 від 11.12.2015. У квартирі за вказаною адресою також зареєстрований відповідач. Вказані обставини сторонами не заперечуються. Згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04.07.2022 у справі №569/3120/22 шлюб між сторонами було розірвано. Як стверджується листом Рівненського районного управління поліції ГУНП в Рівненській області від 23.03.2022 №3794/200/04-22, позивачка 7 разів зверталася до поліції про вчинення [PERSON] домашнього насильства, а саме: - звернення від 26.02.2013 зареєстроване у журналі єдиного обліку за № 3745, від 28.04.2017 ЄО № 16195 розглянуті відповідно до вимог Закону України "Про звернення громадян" та списано до архіву Piвненського районного управління поліції ГУНП в Рівненській області; -\~зa результатом розгляду звернення, зареєстрованого 18.03.2021 в журналі ЄО №12924, працівниками відділу превенції Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП серії ВАБ № 100361 та відповідно до ст.221 КУпАП направлено для розгляду до Рівненського міського суду; -\~зa результатом розгляду звернення, зареєстрованого 19.03.2021 в журналі ЄО №12969, працівниками відділу превенції Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП серії ВАБ № 100362 та відповідно до ст.221 КУпАП направлено для розгляду до Рівненського міського суду; - звернення, зареєстроване 16.02.2022 в журналі єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за №6121 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022180010000472, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Матеріали звернень, зареєстрованих у журналі єдиного обліку 16.02.2022 за №6134 та №6137, приєднані вказаного кримінального провадження. Також у листі повідомляється, що 16.02.2022 стосовно [PERSON] було винесено терміновий заборонний припис терміном на 10 діб, згідно якого було застосовано заходи: залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи, заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Крім того зазначається, що [PERSON] перебуває на обліку Рівненського районного управління поліції в категорії "кривдник" з 18.03.2021. Згідно консультативного заключення лікаря від 16.02.2022 року, позивачці було завдано забій грудної клітки зліва. Вказане тілесне ушкодження було спричинене в день її звернення до поліції, за результатами якого поліцією було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022180010000472, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Як вказує позивачка такі тілесні ушкодження були завдані відповідачем. Згідно постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 02.04.2021 у справі №569/6135/21 [PERSON] визнано винним за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та стягнуто штраф в розмірі 170, 00 грн. Відповідно до постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 02.04.2021 у справі №569/6860/21 [PERSON] звільнено від адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, на підставі ст. 22 КУпАП обмежившись усним зауваженням. Згідно ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 25.05.2022 у справі №569/6052/22 (1-кв/569/1233/22) закрито кримінальне провадження №12022180010000472 від 17.02.2022 відносно [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ст. 46 КК України, звільнивши останнього від кримінальної відповідальності, у зв`язку з примиренням з потерпілою Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до частини другої та частини четвертої статті 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19). У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява №17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суд, з огляду на те, що позивачка періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією листів відділу поліції, за яким дійшов висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом. Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Частиною першою статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачкою , застосовує психологічне і фізичне насилля, а також погрожує нанесенням тілесних ушкоджень позивачці і завдає їх, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку. Заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача, виявилися цілком безрезультатними та не привели до припинення насильства щодо позивачки. Добровільно звільнити житло, яке належить позивачці на праві власності, відповідач не бажає. З огляду на зазначене, з метою запобігання подальших випадків насильства щодо позивачки, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову Оцінюючи виселення відповідача зі спірної квартири на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, суд вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету. Відповідно до висмог ч.1 ст. 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору в розмірі 992 грн 40 коп. необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved