Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа ТОВ «Сол-Проперті», про витребування майна з чужого володіння та визнання права власності на квартиру. В обґрунтування позову зазначає, що він з 12.07.2000 року був власником квартири [ADDRESS] , де зареєстрована та проживає його мати. 30.10.2020 року з невідомих йому причин право власності на його квартиру було перереєстровано за [PERSON] на підставі правочину з ТОВ «Сол-Проперті», посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чигріним А.О., проте жодних правочинів з ТОВ «Сол-проперті» або з [PERSON] він ніколи не укладав, будь-яких довіреностей щодо квартири нікому і ніколи не видавав, будь-яких судових рішень щодо вказаної квартири судами не виносилося, жодна стороння особа або працівники БТІ для виготовлення техпаспорту до квартири не заходили. Оскільки квартира вибула з його володіння поза його волею й опинилася у володінні інших осіб без відповідної правової підстави, [PERSON] просить суд витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] та визнати за ним право власності на цю квартиру. Ухвалою суду від 12.10.2021 року, занесеною до протоколу судового засідання відповідно до ч. 5 ст. 259 ЦПК України, залучено до участі у справі в якості третьої особи ТОВ «Кей-Колект». 20.12.2021 року до суду надійшли пояснення ТОВ «Сол-Проперті», в яких представник цього товариства просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач та його представник у судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, від представника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із перебування відповідача за межами Києва. Проте, зважаючи на неодноразову неявку відповідача у судове засідання, можливістю представника відповідача прибути у судове засідання, достатність зібраних по справі доказів, що надають можливість встановити обставини справи та визначитись із характером спірних правовідносин, з урахуванням положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України, чергова неявка відповідача та його представника не є перешкодою для вирішення справи. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Судом установлено, що відповідно до договору дарування від 21.07.2000 року [PERSON] набув права власності на квартиру [ADDRESS] (том 1, а.с. 4, 5). 30.07.2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки № 91217 за умовами якого [PERSON] , як іпотекодавець, передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк», як іпотекодержателю, квартиру [ADDRESS] в якості забезпечення виконання договору про надання споживчого кредиту 1 №113782570000 від 30.07.2008 року та договору про надання споживчого кредиту 2 №11378280000 від 30.07.2008 року. Пунктом 5.1. цього договору іпотеки передбачено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Згідно з п.5.2. договору іпотеки №91215 позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: 5.2.1. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; 5.2.2. Отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (том 1 а.с. 160-161). 13.02.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 2 за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» передало ТОВ «Кей-Колект» право вимоги, зокрема за договором про надання споживчого кредиту №113782570000 від 30.07.2008 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] (том 1 а.с. 167-170). Того ж дня між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» передало, а ТОВ «Кей-Колект» прийняло права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку 1 до цього договору, зокрема, за договором від 30.07.2008 року, укладеним з [PERSON] (т. 1 а.с. 163, 164). 20.09.2017 року ТОВ «Кей-Колект» направлено [PERSON] вимогу про усунення порушень основного зобов`язання у якому [PERSON] запропоновано сплатити борг за кредитним договором №113782570000 від 30.07.2008 року розмір якого станом складає 248 175 доларів США та 37 центів, що по курсу НБУ складає 6 483 937 грн. 92 коп., а також попереджено, що у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцяти денного строку товариство має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому ст.ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» (т. 1 а.с. 173). Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та опису вкладення до цінного листа, [PERSON] особисто одержав вимогу ТОВ «Кей-Колект» 26.09.2017 року (т. 1 а.с. 172). 08.10.2020 року між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Сол-Проперті» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] за умовами якого ТОВ «Кей-Колект» діючи відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», як іпотекодержатель на підставі договору іпотеки № 91217 від 30.07.2008 року та договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13.02.2012 року, продано належну [PERSON] квартиру (т. 1 а.с. 99). 30.10.2020 року між ТОВ «Сол-Проперті» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 103, 104). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з положенням ст. 16 ЦК України права та інтереси особи захищаються, зокрема, шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом (ч.ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України). Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави (глава 83 ЦК України) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. За умовами ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів (п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). У п. 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Положеннями ст. 38 Закону України «Про іпотеку» в редакції станом на час укладення договору іпотеки, визначала, що якщо договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25.12.2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що Якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. У пункті 5.2.2. Іпотечного договору № 91217 від 30.07.2008 року зазначено зокрема, що іпотекодержатель має право продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, встановленому Закону України «Про іпотеку». Таким чином, підписавши іпотечний договір, який був нотаріально посвідчений та містить іпотечне застереження, сторони у належній формі визначили можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Відповідно до ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, пункт 5.2.2. іпотечного договору і є договором про задоволення вимог іпотекодержателя (правочином) укладеним між сторонами у належній формі. Крім того, іпотекодержатель має право почати звернення стягнення на предмет іпотеки тільки після направлення іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення, та не усунення іпотекодавцем порушення у тридцятиденний строк з моменту отримання такої вимоги, а державна реєстрація права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, здійснюється державним реєстратором у разі надання доказів про направлення такої вимоги іпотекодавцю та завершення тридцятиденного строку з моменту отримання такої вимоги. Під час розгляду справи суду надані докази виконання вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та умов іпотечного договору стосовно направлення позивачці письмової вимоги про усунення порушення, тому іпотекодержателем додержані умови звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність. Разом з цим, судом установлено, що спірна квартира була передана позивачем в забезпечення зобов`язань за споживчим кредитом у іноземній валюті, а саме доларах США. Згідно з п. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку. Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Такий висновок щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі № 802/1340/18-а та у постанові від 19.05.2020 року у справі 644/3116/18. Враховуючи, що у судовому засіданні установлено, що спірна квартира була передана позивачем в іпотеку на забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитом в іноземній валюті, з урахуванням дії тимчасового мораторію, введеного Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд дійшов висновку про те, що ТОВ «Кей-Колект» не мало права на її продаж без згоди позивача на її відчуження. Оскільки [PERSON] такої згоди не надавав, суд дійшов висновку про те, що ця квартира вибула з його володіння поза його волею, за відплатним договором набута [PERSON] , а тому підлягає витребуванню з його володіння. За таких обставин, позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved