Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

В лютому\~2022\~року [PERSON] звернулася з\~позовом до\~ [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] 20.11.2018 року взяла у позивача в борг грошові кошти для власних потреб у розмірі 19250 грн. і зобов`язувалася повернути їх у строк до кінця липня 2020 року, про що надала письмову боргову розписку. Відповідач з моменту отримання позики до дати звернення позивачем до суду не здійснила жодного платежу за сумою позики, на усні вимоги щодо виконання боргових зобов`язань ігнорує без пояснень причин. На момент звернення позивача до суду, [PERSON] має заборгованість перед [PERSON] за вказаним договором позики у загальному розмірі 27812,68 грн., з яких: 19250 грн. - основна сума заборгованості (сама позика); 4707,75 грн. проценти на рівні облікової ставки НБУ; 2963,24 грн. сума інфляційних витрат; 891,69 грн. - три відсотки річних за користування коштами. У зв`язку з цим, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором позики у загальному розмірі 27812,68 грн. та судовий збір у розмірі 992,40 грн. Ухвалою суду від 03.03.2022 року прийнято дану позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі. Ухвалою від 19.04.2022 року задоволено клопотання позивача та призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: ким виконано підпис у борговій розписці від 20.11.2018 року [PERSON] , чи іншою особо. Ухвалою суду від 20.04.2022 року за клопотанням позивача витребувано документи, які необхідні для забезпечення проведення призначеної почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 29.04.2022 року провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Після надходження до суду висновку експерта від 03.08.2022 року, ухвалою від 05.08.2022 року провадження у справі поновлено та призначене підготовче судове засідання. В подальшому, після надання можливості сторонам по справі надати суду заяв по суті справи, ухвалою суду від 16.09.2022 року закрито підготовче провадження по справі за вказаним позовом та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] не заперечувала. Визнала факт отримання у відповідача коштів за борговою розпискою від 20.11.2018 року. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно боргової розписки від 20.11.2018 року, [PERSON] цього ж дня отримала в позику від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 19250 грн., які зобов`язалася повернути в повному обсязі до кінця липня 2020 року. Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 1681/1682/22-26 від 03.08.2022 року, підпис від імені [PERSON] у борговій розписці від 20.11.2018 року виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів. Підпис від імені [PERSON] у борговій розписці від 20.11.2018 року виконано самою [PERSON] . Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні по суті висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, від 08.06.2016 року у справі №6-1103цс16 та вказівки в постанові ВСУ від 26.09.2018 року у справі №483/1953/16-ц, які відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, судом встановлено, що між сторонами 20.11.2018 року укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] взяла у [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 19250 грн., які зобов`язалася повернути до кінця липня 2020 року. Однак, взяті на себе зобов`язання [PERSON] не виконала, чим порушила умови розписки. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Оскільки строк виконання зобов`язання за договором позики настав, відповідач [PERSON] зобов`язання за договором не виконала, а тому з неї підлягає стягненню борг за договором позики в сумі 19250 грн. Щодо стягнення процентів за позикою суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Велика Палата ВС у постанові № 310/11534/13-ц зробила висновок про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Також, Велика Палата ВС наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Таким чином, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Вирішуючи питання з приводу стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми та індексу інфляції за весь час прострочення, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601,604-609 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] не виконала зобов`язання за договором позики за борговою розпискою від 20.11.2018 року, а тому з неї на користь [PERSON] слід стягнути борг в загальному розмірі 27812,68 грн., з яких: 19250 грн. - основна сума заборгованості (сама позика); 4707,75 грн. проценти на рівні облікової ставки НБУ; 2963,24 грн. сума інфляційних витрат; 891,69 грн. - три відсотки річних за користування коштами, розмір якого визначений позивачем в поданій позовній заяві. Вказаний розрахунок є достатнім та зрозумілим, відповідає умовам договору позики та визнається і не оспорюється відповідачем. На підставі викладеного суд знаходить, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому їх слід задовольнити. У відповідності\~до ст.\~141\~ЦПК України\~з відповідача\~на користь позивача стягується судовий збір в розмірі 992,40 грн. та 4\~341,71 грн. витрат пов`язаних з проведенням судової почеркознавчої експертизи. На підставі викладеного,

Outcome: approved