Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] у червні 2009 р. звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення. У вересні 2009 р. [PERSON] , [PERSON] у рамках іншої цивільної справи звернулись до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договору дарування домоволодіння та договору купівлі-продажу домоволодіння. Ухвалою від 23.09.2009 суд забезпечив другий позов про визнання недійсними договору дарування та договору купівлі-продажу домоволодіння шляхом накладення арешту на спірне домоволодіння [ADDRESS] та заборони [PERSON] проводити будь-які дії щодо домоволодіння (т.1, а.с.73). Тисменицький районний суд Івано-Франківської області ухвалою від 14.12.2009 об`єднав в одне провадження обидві цивільні справи, присвоївши об`єднаній цивільній справі єдиний номер (т.1, а.с.112-113). У подальшому Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 14.06.2017 скасував рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26.05.2011 та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 19.07.2011 у даній справі, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції. Тисменицький районний суд ухвалою від 27.02.2018 залучив до участі у справі правонаступника померлої [INFO] [PERSON] , яким є син померлої [PERSON] (т.2, а.с.191-192). Суд ухвалою від 17.04.2018 залучив до участі у справі в якості співвідповідача за другим позовом [PERSON] (т.2, а.с.209-210). 17.08.2018 дана цивільна справа передана у провадження судді Хоминець М. М., яка ухвалою від 22.08.2018 призначила у справі підготовче засідання у рамках її розгляду за правилами загального позовного провадження (т.3, а.с.60-61). Ухвалою від 24.03.2020 суд зупинив провадження у справі до залучення до участі в справі правонаступника померлого [INFO] [PERSON] (т.3, а.с.202-203). Ухвалою від 21.09.2020 суд поновив провадження у справі та витребував з Тисменицької державної нотаріальної контори інформацію про те, чи хтось із спадкоємців померлого [PERSON] звертався із заявами про прийняття спадщини, оформлення спадкових прав (т.3, а.с.206-207). Ухвалою від 26.08.2021 суд залучив до участі у справі правонаступника позивача за другим позовом [PERSON] , яким є син померлого [PERSON] , замінивши померлого позивача його правонаступником (т.4, а.с.15-17). Ухвалою від 18.05.2022 суд залишив без розгляду заявлені за первісним позовом [PERSON] вимоги до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення у зв`язку з поданою представником позивача до початку розгляду справи по суті заявою про залишення вказаних вимог без розгляду. Ухвалою від 30.06.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Після уточнення позовних вимог за первісним позовом, що мало місце 30.06.2022, представник позивача [PERSON] адвокат Геник А. В. просив виселити відповідача [PERSON] із спірного домоволодіння [ADDRESS] без надання іншого житла. Вимоги за первісним позовом обґрунтовані тим, що [PERSON] згідно договору купівлі-продажу домоволодіння від 26.06.2008, посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Магас О. Є. за реєстровим № 1733, придбав у [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] . На підставі вказаного договору він 22.08.2008 зареєстрував своє право власності на спірне домоволодіння, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Івано-Франківського ОБТІ. Згідно п. 7 договору сторони узгодили, що відчужуване домоволодіння буде повністю звільнено продавцем та членами його сім`ї до 26.12.2008. Однак, у спірному будинку продовжували проживати батьки [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , які проживали там до своєї смерті. Після їх смерті у спірному будинку залишається зареєстрованим та проживає відповідач [PERSON] , що порушує права позивача як власника житла. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Після уточнення позовних вимог за другим позовом, що мало місце 17.04.2018, представник позивача адвокат Лютан З. Й. просив: 1) визнати недійсним договір дарування домоволодіння [ADDRESS] , укладений 27.06.2007 між [PERSON] та [PERSON] ; 2) витребувати спірне домоволодіння від [PERSON] , який згідно договору купівлі-продажу від 26.06.2008 придбав домоволодіння у [PERSON] . Вимоги за другим позовом обґрунтовані тим, що батьки позивача [PERSON] у травні 2006 р. оформили на свою дочку [PERSON] земельну ділянку площею 0,0978 га для будівництва нею житлового будинку по [ADDRESS] та надали згоду на користування заїздом через їхнє подвір`я. Оскільки дочка побудувала будинок поряд з їхнім будинком, то вони запропонували їй укласти договір довічного утримання, щоб вона доглядала і утримувала їх до смерті. 27 червня 2007 р. [PERSON] привезла батьків [PERSON] та [PERSON] до нотаріуса, де вже був оформлений договір, який вони підписали без з`ясування змісту цього договору. Потім виявилось, що ними був укладений не договір довічного утримання, а договір дарування. Посилаючись на те, що його батьки вчинили договір дарування під впливом помилки щодо правового характеру договору відчуження будинку, позивач просив на підставі ст.229 ЦК України визнати договір дарування недійсним. Оскільки відповідачка [PERSON] продала спірне домоволодіння відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 26.06.2008, вважає, що наявні підстави для витребування нерухомого майна у порядку ст. 387, 388 ЦК України. Позивач за первісним позовом [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Геник А. В. подав суду заяву, в якій просив справу розглянути у відсутності сторони, уточнений позов підтримав і просив його задоволити, а другий позов [PERSON] залишити без задоволення. Позивач за другим позовом [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Лютан З. Й. подав суду заяву, в якій просив справу розглянути у відсутності сторони, позов підтримав і просив його задоволити та відмовити у задоволенні первісного позову. Відповідачі за другим позовом [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися повторно, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, не повідомили суду про причини неявки, не подали відзиву. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а другий позов до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав. Установлено, що обидва позови, які розглядаються у рамках даної справи, стосуються домоволодіння [ADDRESS] . Спірне домоволодіння складається із житлового будинку А житловою площею 45,0 кв.м загальною площею 72,5 кв.м, літньої кухні Б площею 27,5 кв.м, сараю Б1 площею 44,4 кв.м, сараю В з площею 23,6 кв.м, погребу Г площею 32,6 кв.м, вбиральні Д, сараю Є площею 16,6 кв.м, криниці N1, огорожі N2 площею 80,9 кв.м, огорожі N3 площею 55,8 кв.м, що підтверджується технічним паспортом (т.1, а.с.8-10). Спірне домоволодіння до 2007 р. належало подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, право власності було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 21.12.1988, виданого Ямницькою сільською радою Тисменицького району Івано-Франківської області (т.3, а.с.133). 27 червня 2007 р. [PERSON] за нотаріально посвідченою згодою свого чоловіка [PERSON] згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Строєвим О. С. за реєстровим № 1361, подарувала спірне домоволодіння своїй дочці [PERSON] (т.3, а.с.131-132). Право власності [PERSON] на домоволодіння зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ 27.06.2007, що підтверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1, а.с.50). 26 червня 2008 р. [PERSON] , яка є відповідачкою за другим позовом, згідно договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Магас О. Є. за реєстровим № 1733, продала спірне домоволодіння позивачу за первісним позовом [PERSON] (т.1, а.с.5 також зв. ст.). Продаж домоволодіння вчинено за 67999 грн, покупець [PERSON] у п.9 договору підтвердив, що внесені ним кошти є спільним майном подружжя, що його дружина [PERSON] дала нотаріально посвідчену згоду на придбання домоволодіння. На підставі вказаного договору [PERSON] 22.08.2008 зареєстрував своє право власності на спірне домоволодіння, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Івано-Франківського ОБТІ від 22.08.2008 (т.1, а.с.6). Обставина щодо належної реєстрації права власності позивача на спірне домоволодіння підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.04.2011 р. ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» (т.1, а.с.165-166). Як зазначено у п.7 договору купівлі-продажу, продавець [PERSON] зобов`язалася зняти з реєстрації у домоволодінні членів своєї сім`ї та повністю звільнити відчужене домоволодіння до 26.12.2008. Суд установив, що у спірному домоволодінні після його відчуження позивачу продовжували проживати батьки [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , які проживали там до своєї смерті, а саме: [PERSON] до 24.11.2014, [PERSON] до 23.02.2020. Після їх смерті у спірному будинку залишається зареєстрованим та проживає син померлих відповідач за первісним позовом [PERSON] , що порушує права позивача як власника житла. Відповідно до ст.41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоложних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до вимог ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положення ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма ст.391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р. у справі № 6-709цс16. Ця правова позиція залишилась незмінною у практиці Верховного Суду та враховується судом у рамках розгляду даної справи згідно ч.4 ст.263 ЦПК України. При вирішенні первісного позову суд також враховує правову позицію, яка міститься у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 р. у справі № 638/13030/13-ц, відповідно до якої право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Тобто після продажу житла право користування цим житлом у членів сімї колишнього\~власника припиняється. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 р. у справі № 644/6646/14-ц, від 25 лютого 2021 р. у справі № 761/26620/16-ц. У рамках розгляду даної справи установлено, що позивач належним чином виконав усі узгоджені сторонами за договором купівлі-продажу істотні умови та свої зобов`язання, у тому числі щодо повної оплати продавцю [PERSON] узгодженої вартості домоволодіння. Договір купівлі-продажу домоволодіння від 26 червня 2008 р. є дійсним, він не скасований та не визнаний недійсним у судовому порядку. Після припинення права власності [PERSON] на спірне домоволодіння її батьки [PERSON] , [PERSON] та рідний брат [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням у спірному домоволодінні, тому їх подальше проживання у домоволодінні було та є незаконним і таким, що порушує право власності позивача, створюючи йому перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову про виселення відповідача. Щодо другого позову [PERSON] суд зазначає таке. 27 червня 2007 р. [PERSON] за нотаріально посвідченою згодою свого чоловіка [PERSON] згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Строєвим О. С. за реєстровим № 1361, подарувала домоволодіння [ADDRESS] своїй дочці [PERSON] (т.3, а.с.131-132). У відповідності\~з вимогами ч. 1-5 ст.203 ЦК України передбачено загальні вимоги,\~додержання яких\~є необхідним\~для чинності\~правочину,\~а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України). Частиною першою ст.229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як зазначено у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Вимогу про визнання недійсним договору дарування позивач обґрунтовував тим, що його мати [PERSON] уклала договір дарування під впливом помилки щодо правового характеру договору відчуження будинку, оскільки була домовленість з [PERSON] про укладення договору довічного утримання. При цьому суд враховує, що у позовній заяві про визнання недійсним договору дарування позивач посилався на те, що його батьки підписали оспорюваний договір без з`ясування його змісту, а у клопотанні про призначення судової почеркознавчої експертизи, поданому представником позивача [PERSON] 15.03.2019 р. (вказане клопотання представник позивача у подальшому просив не розглядати), сторона посилалася на те, що [PERSON] 27.06.2007 у нотаріуса не був, жодних заяв не підписував. Суд зазначає, що позивач у порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовував вимогу про визнання недійсним договору дарування. Укладений між [PERSON] за згодою [PERSON] та [PERSON] договір дарування домоволодіння є дійсним, оскільки відповідає загальним вимогам чинності правочину. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У відповідності з вимогами п.3 ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Суд установив, що спірне домоволодіння вибуло із власності батьків позивача з їх волі на підставі договору дарування, укладеного з дочкою [PERSON] , яка, отримавши у дар домоволодіння, через рік законно розпорядилась своєю власністю, продавши домоволодіння [PERSON] . З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про недоведеність і необґрунтованість першої вимоги за другим позовом щодо визнання недійсним договору дарування та безпідставність другої вимоги про витребування домоволодіння. На підставі наведеного, відповідно до ст.41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоложних свобод, ст. 203, 215, 229, 316, 317, 319, 321, 328, 387, 388, 391 ЦК України,

Outcome: dismissed