Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-23 00:00:00

[PERSON] 12.11.2021 звернувся до суду з позовом до відповідачів, у якому (з урахуванням уточнених позовних вимог) просив визнати недійсним п.1 шлюбного договору, укладеного 05.08.2020 між подружжям [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. та зареєстрований в реєстрі за №3002. На обґрунтування своїх вимог зазначив, що між ним та відповідачем [PERSON] 02.06.2013 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у нього в борг грошові кошти в сумі 336 000 грн., про що була складена розписка. Відповідно до умов договору [PERSON] зобов`язався повернути суму позики у строк до 02.05.2014, однак по закінченню даного строку взяті на себе зобов`язання не виконав та суму позики не повернув. У зв`язку з цим, у 2019 році він звернувся до Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за вказаним договором позики. Заочним рішенням суду від 11.07.2019 у справі №389/1226/19 (провадження №2/389/309/19), яке набрало законної сили 13.08.2019, його позов задоволено, зі [PERSON] стягнуто борг за договором позики в сумі 336\~000 грн. На виконання зазначеного судового рішення 12.09.2019 Знам`янським міськрайонним судом видано виконавчий лист №389/1226/19, який був ним пред`явлений до Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Кіровоградської області, де 18.09.2019 відкрите виконавче провадження №60088396 з примусового виконання вказаного виконавчого листа, а копія постанови про відкриття виконавчого провадження направлена сторонам. Крім того, 18.09.2019 державним виконавцем винесена постанова про накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно [PERSON] . Надалі, у 2021 року до Центрально-Мінського відділу державної виконавчої служби у м.Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) державним виконавцем було скероване доручення про опис та арешт майна боржника, а саме квартири [ADDRESS] . Проте, із зазначеної виконавчої служби надійшла відповідь та Інформаційна довідка про те, що вказана квартира належить на праві власності [PERSON] , яка є дружиною боржника [PERSON] . На піставі отриманої інформації, державний виконавець звернувся до Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області з поданням, в якому просив визначити частку майна боржника [PERSON] у майні, яким він володіє спільно зі соєю дружиною [PERSON] , а саме 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2020, оскільки таке майно знаходиться у спільній сумісній власності. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.06.2021 подання державного виконавця задоволене. Однак, дружина боржника [PERSON] оскаржила зазначене судове рішення, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.10.2021 було скасоване з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні подання державного виконавця. Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд зазначив, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівліпродажу від 05.08.2020. Згідно з п.1 шлюбного договору, укладеного 05.08.2020 між подружжям [PERSON] та [PERSON] , усе набуте ними в шлюбі нерухоме майно (те, що потребує спеціальної реєстрації (корпоративні права, акції, транспортні засоби тощо), не буде вважатися спільним майном подружжя та буде належати на праві приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно зареєстровано (або придбано). Оскільки в силу ст.204 ЦК України правочин є правомірним, вказаний шлюбний договір не був визнаний недійсним та/або його нікчемність не була констатована рішенням суду, тому подання державного виконавця задоволенню не підлягає. Позивач вважає, що подружжям [PERSON] та [PERSON] з порушенням принципу добросовісності, зловживаючи своїми правами стосовно кредитора та з метою уникнення сплати боргу і ускладнення виконання судового рішення про стягнення коштів зі [PERSON] на його користь, вчинено дії, направлені на зміну правового статусу спірного майна зі спільної сумісної власності на особисту власність дружини. Тобто, відповідачами всупереч майнових інтересів кредитора, укладено шлюбний договір, який порушує вимоги чинного законодавства України та який не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а навпаки, він був направлений на фіктивний перехід права власності на частину спірного нерухомого майна до [PERSON] з метою приховати це майно від здійснення в майбутньому заходів примусового виконання рішення суду в межах виконавчого провадження про стягнення коштів на користь позивача. Оскаржуваний шлюбний договір укладено між відповідачами 05.08.2020, тобто після ухвалення та набрання законної сили судовим рішенням про стягнення зі [PERSON] на користь позивача боргу за договором позики в сумі 336\~000 грн. При цьому, Знам`янським міськрайонним судом під час розгляду цієї справи було вжито всіх необхідних заходів для повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судових засідань. Дане твердження також відображено в ухвалі Знам`янського міськрайонного суду від 19.11.2021 у справі №389/1226/19, якою [PERSON] відмовлено у перегляді заочного рішення суду від 11.07.2019 у зв`язку з тим, що про розгляд справи від повідомлявся у встановленому законом порядку, однак в судове засідання не прибув. Крім того, позивач вказує, що [PERSON] знав про існування зобов`язання щодо повернення позики, а тому міг передбачити настання для нього негативних наслідків щодо примусового стягнення боргу. Також про відкриття виконавчого провадження та здійснення наступних виконавчих дій [PERSON] було повідомлено шляхом направлення відповідних постанов за місцем його останнього проживання на момент відкриття провадження, а саме: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями, наданими виконавчою службою. Крім того, про ухвалення судового рішення про стягнення боргу за договором позики та його примусове виконання [PERSON] було відомо, до укладення шлюбного договору боржник добровільно рішення суду від 11.07.2019 не виконав, борг не повернув. Позивач вважає, що поділ спільного майна подружжя шляхом укладення шлюбного договору не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу, а тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідачкою [PERSON] подано відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що зі [PERSON] вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20.07.1991. З метою врегулювання майнових прав та обов`язків подружжя, між ними добровільно 05.08.2020 укладено шлюбний договір, згідно з яким, зокрема, усе набуте ними в шлюбі нерухоме, а також рухоме майно не буде вважатися спільним майном подружжя та буде належати на праві приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно зареєстроване (або придбано). Підстави для визнання недійсним шлюбного договору відповідно до чинного законодавства України відсутні, оскільки її чоловікові про наявність судового рішення про стягнення з нього суми боргу та відкритого виконавчого провадження на момент укладання шлюбного договору не було відомо. Про існування заочного рішення суду від 11.07.2019 її чоловікові стало відомо у 2021 році, а його копію він отримав 02.09.2021. Не погоджуючись з ухваленим рішенням, [PERSON] подав заяву про його перегляд. Посилання позивача на те, що її чоловік був обізнаний про відкрите виконавче провадження, не відповідає дійсності, оскільки він ніколи не був зареєстрований та не мешкав за адресою: [ADDRESS] , тому не міг отримати копію постанови про відкриття виконавчого провадження. Журнал реєстрації вихідної документації не може бути належним доказом, оскільки підтверджує факт відправки кореспонденції, але не підтверджує факт вручення постанови про відкриття виконавчого провадження. Також належним доказом не може бути копія журналу реєстрації міжміських телефонних дзвінків, оскільки даний журнал заповнений не вірно та не підтверджує факт отримання повідомлення. Крім того, при укладенні 05.08.2020 шлюбного договору нею з чоловіком були дотримані всі вимоги діючого законодавства Україні щодо такого виду правочинів та визначено правовий режим майна, а саме непоширення на майно, набуте за час шлюбу, положень ст.60 СК України. Посилання позивача на те, що існує виконавче провадження по виконанню виконавчого листа виданого 12.09.2019 Знам`янським міськрайонним судом про стягнення зі [PERSON] на його користь боргу за договором позики в сумі 336 000 грн. і що шлюбний договір укладений для уникнення відповідальності, також не відповідає дійсності, оскільки ні про наявність боргу (згоду на підписання договору позики вона не надавала), ні про наявність судового рішення про стягнення суми боргу з її чоловіка, ні про відкрите виконавче провадження їй не було відомо. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву не скористався. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги з урахуванням їх уточнень підтримала в повному обсязі та просила задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд вважає, що відповідачі достеменно обізнані про розгляд справи та дати судових засідань, оскільки ними неодноразово подавалися різні клопотання у даній справі, відповідачкою [PERSON] подано відзив на позов, з якого також вбачається, що вона особисто цей відзив вручила відповідачу [PERSON] , тому є можливим провести розгляд справи та ухвалити рішення за відсутності відповідачів. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що заочним рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11.07.2019 у справі №389/1226/19 (провадження №2/389/309/19), яке набрало законної сили 13.08.2019, зі [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики від 02.06.2013 в сумі 336\~000 грн. Зареєстроване місце проживання [PERSON] у рішенні зазначене: с.Веселий Кут Знам`янського району Кіровоградської області (а.с.17-19 т.2). Зазначені відомості отримані судом, зокрема і з Єдиного державного реєстру судових рішень в порядку ч.3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень». Згідно з постановою державного виконавця Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградської області 18.09.2019 відкрите виконавче провадження №60088396 з примусового виконання виконавчого листа №389/1226/19, виданого 12.09.2019 Знам`янським міськрайонним судом на виконання зазначеного вище судового рішення. У постанові державного виконавця місце проживання боржника [PERSON] вказане: [ADDRESS] (а.с.26 т.1). Як вбачається з витягу з журналу реєстрації вихідної кореспонденції Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградської області, [PERSON] 18.09.2019 за вих.№11807 поштою направлені копії постанов про відкриття виконавчого провадження. Вказані постанови направлені на три відомі адреси боржника, про дві з яких згадано вище, а також на адресу: [ADDRESS] (а.с.50-52 т.2). Крім того, [PERSON] у телефонному режимі 04.10.2019 о 14.17 год. повідомлено про наявність відкритого виконавчого провадження та необхідність явки до виконавчої служби, що підтверджується витягом із журналу реєстрації міжміських телефонних дзвінків Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградської області (а.с.53-54 т.2). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 20.07.1991 Нивотрудівською сільською радою Апостолівського району Дніпропетровської області за актовим записом №30 (а.с.188 т.1). Між подружжям 05.08.2020 укладено шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. та зареєстрований в реєстрі за №3002 (а.с.121, 185 т.1). Пунктом 1 цього договору визначено, що усе набуте ними в шлюбі нерухоме, а також рухоме майно (те, що потребує спеціальної реєстрації (корпоративні права, акції, транспортні засоби тощо), не буде вважатися спільним майном подружжя та буде належати на праві приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно зареєстроване (або придбано). Цього ж дня, після укладення шлюбного договору, [PERSON] придбала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , про що між нею та АТ «Перший Український міжнародний банк» укладено 05.08.2020 договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. та зареєстрований в реєстрі за №3003 (а.с.115-116 т.1). Право приватної\~власності на\~вказану квартиру\~зареєстроване 05.08.2020\~за [PERSON] \~у Державному\~реєстрі речових\~прав на\~нерухоме майно\~про реєстрацію\~права власності,\~номер запису\~37635136\~(а.с.184\~т.1).\~ Державний виконавець Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) 21.04.2021 звернувся до Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області з поданням, в якому просив визначити частку майна боржника [PERSON] у майні, яким він володіє спільно зі своєю дружиною [PERSON] , а саме: на 1/2 частину квартири по [ADDRESS] , загальною площею 83,4 кв.м., яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2020, оскільки таке майно знаходиться у спільній сумісній власності. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.06.2021 подання державного виконавця задоволене (а.с.20-21 т.1). Проте, постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.10.2021 ухвала суду від 18.06.2021 скасована з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні подання державного виконавця (а.с.22-25 т.1). Зазначені відомості отримані судом зокрема і з Єдиного державного реєстру судових рішень в порядку ч.3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень». Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 9 ст.7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення ст.61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. У частині 2 ст.7 СК України закріплена можливість урегулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям (ч.1 ст.92 СК України). Згідно з ч.ч.1, 5 ст.93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується (ст.94 СК України). За змістом частин 2-5 ст.97 СК України сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Договір, у тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, тому відповідно до ст.8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст.ст.3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 цього Кодексу). Згідно з ч.2 ст.16, ч.1 ст.215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Частиною 1 ст.103 СК України встановлено, що шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених ЦК України. Виходячи зі змісту ст.ст.9, 103 СК України, ст.203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1, 5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. Вирішуючи спір, суд враховує, що на час укладення подружжям [PERSON] та [PERSON] шлюбного договору від 05.08.2020 [PERSON] мав невиконані боргові зобов`язання перед [PERSON] за договором позики від 02.06.2013 у розмірі 336\~000 грн., які в подальшому стятнуті рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11.07.2019. При цьому, [PERSON] був обізнаний про відкриття виконавчого провадження з примусового стягнення з нього боргу в сумі 336\~000 грн. на виконання зазначеного судового рішення. Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з ч.ч.2, 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й шлюбний договір) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 у справі №317/3272/16-ц зроблено висновок, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як встановлено судом, після ухвалення судового рішення про стягнення зі [PERSON] заборгованості за договором позики у розмірі 336\~000 грн. і відкриття виконавчого провадження з її примусового стягнення на виконання судового рішення від 11.07.2019, [PERSON] з дружиною [PERSON] уклали шлюбний договір, за яким домовилися, зокрема, що усе набуте ними в шлюбі нерухоме майно не буде вважатися спільним майном подружжя та буде належати на праві приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно зареєстроване (або придбано), після чого [PERSON] було придбано квартиру з оформленням за собою права приватної власності, тому вони діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора [PERSON] , оскільки фактично така домовленість шлюбного договору порушує майнові інтереси кредитора, а оспорюваний договір направлений на недопущення звернення стягнення на нерухоме майно боржника з метою уникнення виконання зобов`язань [PERSON] по сплаті боргу на користь [PERSON] , про які подружжя було достеменно обізнано, укладаючи правочин. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц погодилася з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2019 у справі №646/3972/16-ц та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Оскільки п.1 укладеного сторонами шлюбного договору від 05.08.2020 стосується лише врегулювання майнових відносин між сторонами і врегульовує поділ майна та не є правочином по відчуженню майна (квартири), не містить врегулювання інших (немайнових) правовідносин між подружжям, тому, з урахуванням вищенаведених підстав його недійсності, позовні вимоги про визнання недійсним п.1 оспорюваного договору підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення сплачений ним судовий збір.

Outcome: approved