Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

07.07.2022 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якій позивач просить суд стягнути з відповідачки свою користь: - у відшкодування матеріальної шкоди - 8488,87 грн.; - у відшкодування витрат на проведення експертного авто товарознавчого дослідження - 1400,00 грн.; - у відшкодування моральної шкоди - 8000,00 грн.; - у відшкодування витрат на правову допомогу - 30000,00 грн.; - у відшкодування витрат зі сплати судового збору - 992,40 грн. В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що 15.08.2021 року він - [PERSON] близько 14:30 год., керуючи автомобілем «DACIA LOGAN», державний номер [NUMBER] , рухаючись по пр. Небесної Сотні в м. Одесі, по території заправної станції та проїжджав близько автомобіля «TOYOTA YARIS», державний номер [NUMBER] , але ніяких пошкоджень не заподіяв. Коли він зупинився задля того, щоб вибачитись до нього підбігла жінка, яка знаходилась за кермом та почала кричати, що він її зачепив, а також з вказаного автомобіля вибігла жінка, якою є [PERSON] , яка почала виражатись нецензурною лайкою в його [PERSON] бік та невідомим предметом пошкодила транспортний засіб марки «DACIA LOGAN», державний знак [NUMBER] . Як зазначає позивач, при складані протоколу про адміністративне правопорушення ДОП СДОП ВП ОРУП №1 ГУНП в Одеській області капітан поліції Алімов Р.С. отримав пояснення від громадянки [PERSON] , в яких остання зазначила зокрема: «Після чого я достала з сумки ключи від квартири і подряпала його автівку...», що на думку позивача, підтверджує вину відповідачки у пошкодженні його транспортного засобу, що також зафіксовано на відеозаписі із камер зовнішнього спостереження отриманих у АЗС «Амік». Крім того, як стверджує [PERSON] , у відповідності до постанови судді Київського районного суду міста Одеси Борщова І.О. від 18.10.2021 року, ухваленої за наслідком розгляду справи №947/26646/21 про адміністративне правопорушення порушеної відносно нього за вищевказаним фактом, [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України. Відповідно до висновку експерта №22 експертного автотоварознавчого дослідження з визначенням матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ, складеного 17.01.2022 року, за яке позивачем сплачено 1400,00 грн., вартість матеріального збитку, заподіяного власникові транспортного засобу марки «DACIAL LOGAN», державний знак [NUMBER] , станом на 17.01.2022 року, складає: 8488,87 гривень. Приймаючи вищевикладене, оскільки відповідачкою в добровільному порядку не відшкодовано позивачеві матеріальний збиток завданий внаслідок пошкодження належного останньому транспортного засобу, [PERSON] був вимушений звернутись до суду з цим позовом про відшкодування матеріальної шкоди у заявленому розмірі та витрат понесених на її встановлення. Також, як стверджує позивач, з підстав вчинених відповідачем дій з пошкодження його транспортного засобу, останній поніс моральну шкоду, яка пов`язана з перенесеними хвилюваннями з підстав пошкодженого майна, пошуком грошових коштів на його відновлення, зміни графіку життя, що вплинуло на емоційний стан позивача та відносини в сім`ї, яку [PERSON] оцінює в сумі 8000,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 01.08.2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Також представник зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка під час розгляду справи жодного разу не з`явилась до призначених судових засідань у тому числі на 03.11.2022 року, про дату, час і місце проведення яких будучи належним чином повідомленою. Стосовно підстав неявки до судових засідань, суд зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, у кожне судове засідання [PERSON] подавалось клопотання про відкладення судового засідання, з підстав неможливості прибуття через введений на території України воєнний стан. Суд зазначає, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк якого продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 133/2022 від 14.03.2022, продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 259/2022 від 18.04.2022, продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 341/2022 від 17.05.2022 року, продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 573/2022 від 12.08.2022 року. Отже, станом на момент розгляду справи в Україні введено воєнний стан. Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» . Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України. Статтею 20 вказаного Закону передбачено, що правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону. Статтею 26 вказаного Закону передбачено, що Правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Приймаючи вищевикладене, суд приймає доводи відповідача стосовно факту введеного в Україні воєнного стану, разом з тим, суд зазначає, що повноваження судів наразі не припинені. Щодо тверджень відповідачки про наявність поважних причин неявки до судового засідання, суд вважає необґрунтованими. У відповідності до статті 43 ЦПК України, учасники справи мають право зокрема: брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. Учасники справи зобов`язані зокрема: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 1 статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Як вбачається, відповідачкою, яка будучи належним чином обізнаною про наявне відносно неї судове провадження, не вичерпано можливі засоби прийняття участі в судовому засіданні, зокрема в режимі відеоконференції у відповідності до ст. 212 ЦПК України. Крім того, відповідачкою також не повідомлено суд про поважність причин не подання, у визначений в ухвалі судді від 01.08.2022 року процесуальний строк, відзив на позовну заяву з додатками до нього, у разі їх наявності, приймаючи реєстрацію [PERSON] в підсистемі «Електронний Суд» та маючи можливість ознайомлення з матеріалами по справі в електронному виді. На підставі вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що [PERSON] будучи належним чином обізнаною про наявне відносно неї судове провадження, не з`явилась до судового засідання без поважних причин. Одночасно судом враховано наступне. У відповідності до ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду. Вищевказані норми процесуального права мають сприяти розглядові цивільних справ у розумні строки. Як вбачається з матеріалів справи, провадження в цій справі відкрито 01.08.2022 року, тобто розгляд справи здійснювався на протязі більше визначеного законом шістдесятиденного терміну, за який судом було надано можливість усім учасникам процесу в повній мірі скористатись усіма права передбаченими ЦПК України. На підставі вищевикладеного, приймаючи, що у відповідності до ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, а також приписи ч.1 ст. 223 ЦПК України, якою визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідачки по справі. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, за згодою представника позивача, судом у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника по справі, дослідивши усі доказ наявні в матеріалах справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Судом встановлено, що [PERSON] є власником транспортного засобу марки «Dacia Logan», реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу наявним в матеріалах справи. 15.08.2021 року відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.124 КУпАП, а саме з підстав того, що останній близько 14:30 год., керуючи автомобілем «Dacia Logan», державний знак [NUMBER] , рухаючись по пр. Небесної Сотні напроти буд. 4а в м. Одесі, в порушення п.13.3 Правил дорожнього руху України під час об`їзду автомобіля «Toyota Yaris», державний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного інтервалу та допустив зіткнення автомобілів. Однак, постановою судді Київського районного суду міста Одеси Борщова І.О. від 18.10.2021 року по справі №947/26646/21, яка набрала законної сили 29.10.2021 року, визнано [PERSON] не винним у вчиненні вищевказаного адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП. Також судом встановлено, що тієї ж дати, 15.08.2021 року капітаном поліції ДОП СДОП ВП ОРУП №1 ГУНП в Одеській області були отримані пояснення від громадянки [PERSON] , яка надала свідчення в яких повідомила, зокрема, що 15.08.2021 року біля 14 години 30 хвилин, вона - [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] , та неповнолітнім сином приїхали до АЗС «АМІС» за адресою: м. Одеса, пр. Небесної Сотні, 4б, де до їх машини здійснив зіткнення інший чоловік. Також у зазначених поясненнях, [PERSON] визнано, що вона зокрема дістала з сумки ключі від квартири та подряпала автомобіль чоловіка, який їх зачепив. З поданого до позову і дослідженого в судовому засіданні відеозапису (файл ch10_20210815143709), судом встановлено, що 15.08.2021 року о 14 годині 40 хвилин на автозаправній станції з задньої двері автомобіля марки «Toyota Yaris», державний знак [NUMBER] , вийшла жінка, яка підійшла до іншого автомобіля та діставши з жіночої сумки ключі, здійснила пошкодження припаркованого транспортного засобу, що зафіксовано на відеозаписі у проміжок між 02:48хв. - 03:00хв. Судом приймається, що відповідачкою під час розгляду справи не спростовувались вищевказані обставини та пояснення надані під час складення матеріалів справи про адміністративне правопорушення. На підставі вищевикладеного, оцінюючи вищевказані докази в сукупності, а саме висновки постанови Київського районного суду міста Одеси від 18.10.2021 року по справі №947/26646/21, пояснення надані громадянкою [PERSON] від 15.08.2021 року та наданий відеозапис, суд вважає встановленим наявність факту і вини в діях [PERSON] у пошкодженні належного позивачеві на праві власності транспортного засобу марки «Dacia Logan», державний знак [NUMBER] , що мало місце 15.08.2021 року. У відповідності до висновку експерта №22 експертного авто товарознавчого дослідження з визначення матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ, складеного 17.01.2022 року судовим експертом Ткач Світланою Аркадіївною, вартість матеріального збитку, заподіяного власникові автомобіля марки «Dacia Logan», державний знак [NUMBER] , станом на 17.01.2022 року складає 8488,87 грн. Суд приймає до уваги висновок експерта, оскільки його дослідження проведено без порушення Методики товарознавчої експертизи, він має досвід і стаж, відповідну ліцензію і посвідчення експерта, а також висновок не спростований відповідачем по справі. Доказів на підтвердження відшкодування матеріального збитку завданого позивачеві, відповідачем під час розгляду справи не надано. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного виплаває, що без здійснення таких витрат неможливим будо б відновлення свого порушеного права. На цьому наголосив у своєму рішенні Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 755/7666/19. Судці ВС підкреслили, що відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягло за особою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Верховний Суд наголосив, що стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Враховуючи вищевикладене, приймаючи наявність вини в діях відповідача з пошкодження рухомого майна наявного позивачеві, відсутність доказів на підтвердження її відшкодування, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, із відповідача на користь позивача слід стягнути вартість завданої матеріальної шкоди у розмірі 8488,87 грн. Щодо заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в поза договірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною другою цієї статті передбачено,що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки,а також в інших випадках, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 дійшла висновку, що виходячи з положень ст.ст.16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (п. 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц). Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. З досліджених судом доказів, поданих учасниками справи, судом встановлено, що в результаті дій відповідачки, був пошкоджений автомобіль позивача, який належить йому на праві власності. Отже, суд вбачає наявним факт того, що позивач [PERSON] втратив свій звичайний ритм життя, він вимушений був терміново змінити свої плани, графік і розпорядок життя, зокрема пересування, що беззаперечно завдає незручності і призводить до постійних душевних хвилювань, а також приймаючи факт невідшкодування відповідачкою завданої матеріальної шкоди в добровільному порядку. На підставі викладеного суд вважає, що позивачем обґрунтовано понесення моральної шкоди, яка завдана відповідачкою [PERSON] . Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, суд виходить з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, тощо), яких зазнав позивач внаслідок дій відповідача, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), що призвело до певних негативних змін у звичайному житті позивача, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 8000 грн. є завищеним та на переконання суду стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 3000 грн. буде справедливим та достатнім відшкодуванням тих моральних страждань, які зазнав позивач. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Приймаючи вищевикладене в цілому, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за наслідком чого стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди підлягає - 8488,87 грн., у відшкодування моральної шкоди - 3000,00 грн., що в цілому складає 11488,87 грн. Щодо вимоги позивача про відшкодування судових витрат, суд зазначає наступне. У відповідності до вимог ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається, позивачем під час пред`явлення позову до суду буде сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн. Приймаючи часткове задоволення позову, пропорційно до частини задоволених вимог, з відповідачки на користь позивача у відшкодування сплаченого судового збору підлягає до стягнення - 637,12 грн. (11488,87*100/17888,87=64,2%; 64,2*992,40=637,12). Щодо відшкодування витрат понесених для визначення розміру матеріальної шкоди та отримання експертного висновку, суд зазначає наступне. Як вже встановлено судом, позивачем було замовлено та отримано висновок експерта №22 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ, складений 17.01.2022 року судовим експертом Ткач Світланою Аркадіївною. Відповідно до квитанції №0.0.2524829791.1 від 22.04.2022 року, позивачем було сплачено на рахунок ФОП [PERSON] за проведення вищевказаного експертного дослідження грошові кошти в сумі 1400,00 грн. З позивачем позивач звернувся до суду 07.07.2022 року. У відповідності до ч.6 ст. 139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Сторонами в цивільному судочинстві у відповідності до ч.1 ст 48 ЦПК України є позивач і відповідач. Таким чином ЦПК України встановлює порядок проведення експертизи на замовлення учасника справи та порядок відшкодування витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони. Це означає, що для відшкодування витрат, пов`язаних з призначенням та проведенням експертизи як певної процесуальної дії, призначення та проведення експертизи має відбуватися в межах виключно судового процесу, оскільки статус учасника справи, зокрема сторони у справі, особа набуває після звернення до суду з позовом та відкриття провадження у справі. Оскільки в межах спірних правовідносин замовлення експертизи та отримання експертного висновку відбулося за ініціативою позивача до звернення до суду з позовом, суд вважає про відсутність підстав для відшкодування позивачеві витрат на підготовку експертного висновку. Щодо відшкодування витрат понесених на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Згідно з ч.1 ст. 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Відповідно до ч.4 ст. 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". Під час розгляду справи, представництво інтересів позивача - [PERSON] здійснювалось адвокатом Суворовим Олександром Володимировичем, на підтвердження повноважень якого було надано до суду договір про надання правової допомоги від 27.06.2022 року, укладений між позивачем та Суворовим О.В. , додаток №1 до вказаного договору від 27.06.2022 року, та ордер серії ВН №1158623 від 06.07.2022 року. Стороною позивача було надано до суду орієнтовний розрахунок судових витрат, в яких вказано, що позивач очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30000,00 грн. Отже, як вбачається позивачем у позові було зазначено про орієнтовні витрати на професійну правничу допомогу, які відповідають до заявленої до відшкодування суми, представництво останнього під час розгляду цієї справи здійснювалось адвокатом, позов позивача задоволено частково, а відтак останній у відповідності до ст. 141 ЦПК України має право на відшкодування витрат понесених на професійну правничу допомогу. Щодо розміру заявленої суми коштів, як компенсації за понесені витрати на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Компенсація витрат з надання правничої допомоги адвоката здійснюється у порядку, передбаченому статтею 137 ЦПК України. Відповідно до ч. 1-3 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 4 ст.137 ЦПК України, тобто розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч.ч.2, 3 ст.30 вищевказаного Закону). Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд має виходити з критерію обґрунтованих дій учасника процесу, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та запровадження певних запобіжників від можливих зловживань з боку учасників судового процесу та осіб, які надають правничу допомогу, зокрема, неможливості стягнення необґрунтовано завищених витрат на правничу допомогу. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Але, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо однак, вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права, однак відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Частинами 5-6 статті 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З поданих до суду документів, як вже судом зазначалось, вбачається, що представництво позивача в цій справі здійснювалось адвокатом Суворовим О.В. У відповідності до договору про надання правової допомоги від 27.06.2022 року, адвокат прийняв доручення клієнта та взяв на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу щодо стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди, оплати проведення експертного дослідження, моральної шкоди, судових витрат та будь-яких інших витрат завданих клієнту внаслідок пошкодження [PERSON] транспортного засобу клієнта - [PERSON] . У відповідності до додатку №1 до вказаного договору, сторони досягли, що оплата послуг наданих у зв`язку з виконанням цього договору складає 30000,00 грн. за роботу адвоката. Як вбачається, позивачем на виконання вищевказаного договору було сплачено Суворову О.В. грошові кошти в сумі 30000,00 грн., що підтверджується меморіальними ордерами №@2PL654479 від 27.06.2022 року, №@2PL224128 від 28.06.2022 року, №@2PL166939від 29.06.2022 року, №@2PL477946 від 30.06.2022 року, №@2PL731241 від 01.07.2022 року, №@2PL026346 від 05.07.2022 року. З урахуванням викладеного, суд вважає вказаний договір від 27.06.2022 року належним доказом підтвердження повноважень Суворова О.В. на представництво інтересів [PERSON] та наданні останнім відповідних доручень адвокатові на здійснення дій з його представництва щодо спору в рамках цієї справи, оскільки умови договору в частині конкретизації предмета спору та підстав майбутнього позову цілком відповідають предмету поданого 07.07.2022 року позову до [PERSON] . Стосовно обсягу виконаних робіт, з матеріалів справи вбачається, що позов був виготовлений адвокатом, який містить дані про останнього, а також усі заяви та клопотання під час розгляду справи також подавались до суду адвокатом. За наслідком викладеного, суд зазначає, що вид та характер правничої допомоги, що відображений в договорі про надання правової допомоги від 27.06.2022 року, дає підстави суду стверджувати, що правнича допомога у такому виді стосується та пов`язана з цією справою, була необхідною для здійснення провадження у ній, тобто є обґрунтованою, а визначений розмір гонорару є співмірним з обсягом наданих послуг. Разом з тим, під час вирішення питання щодо компенсації позивачеві витрат понесених на професійну правничу допомогу, судом враховується, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, що узгоджується з правовим висновком викладеним Верховним Судом у постанові від 03.10.2019 року по справі № 922/445/19. Одночасно судом враховується, що у договорі від 27.06.2022 року, сторони узгодили, що розмір гонорару становить фіксовану суму у розмірі 30000,00 грн., в незалежності обсягу роботи. Верховний Суд у постанові від 28 грудня 2020 року №640/18402/19 дійшов висновку, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Під час розгляду справи, стороною відповідача не подавалось до суду жодних заперечень чи заяв про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, за наслідком чого у суду відсутні підстави для зменшення заявленої суми до стягнення. З огляду на зазначене, враховуючи зміст поданих документів на підтвердження понесених позивачем судових витрат зокрема витрат на професійну правничу допомогу, вищезазначених критеріїв, часткового задоволення позову, що відповідає у відсотковому співвідношенні задоволених вимог від заявлених в розмірі 64,2%, суд вважає заяву позивача частково обґрунтованою та слід розподілити судові витрати шляхом стягнення з [PERSON] пропорційно до задоволених вимог на користь позивача у відшкодування понесених витрат на професійну правничу - 19260,00 гривень (30000*64,2%/100%=19260).

Outcome: partial