Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи із дати звільнення і стягнення судових витрат. В обгрунтуванні позовних вимог покликається на те, що 28.01.2020р. на його, позивача, адресу надійшов наказ №9-к від 22 січня 2020 р. Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» «Про звільнення [PERSON] з посади директора ДП «Західукргеологія», а також Наказ №6-к від 23.01.2020 р. ДП Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» «Західукргеологія» «Про звільнення [PERSON] з посади директора ДП «Західукргеологія». Відповідно до змісту наказу відповідача 1 значиться: « [PERSON] , директора Дочірнього підприємства ПрАТ «НАК «Надра України» «Західукргеологія», звільнити 22 січня 2020 року з посади відповідно до підстави, передбаченої Контрактом №1 від 09.03.2016 та Додаткової угоди №1 від 31.01.2019 до нього (пункт 8 частина 1 статті 36 Кодексу законів про працю України).» Підставою прийняття зазначеного наказу відповідач покликається на рішення правління Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» (протокол №5 від 22.01.2020). Про вказаний протокол № 5 засідання правління Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» від 22.01.2020р., посилання на який здійснено в наказі № 9-к від 22 січня 2020 р, з яким його, позивача, не було ознайомлено, йому стало відомо після витребування шляхом направлення адвокатського запиту та який він отримав лише 30.01.2020 р., тобто аж через 8 днів після звільнення. Відповідно до зазначеного протоколу, засіданням правління Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» від 22.01.2020 р. вирішено: «1. Звільнити директора Дочірнього підприємства ПрАТ «НАК «Надра України» «Західукргеологія» [PERSON] 22.01.2020 р. з посади відповідно до підстави, передбаченої Контракторм №1 від 09.03.2016 р. зі змінами (пункт 8 частина 1 статті 36 Кодексу законів про працю України) та розірвати Контракт № 1 від 09.03.2016 р. зі змінами.». На його, позивача, думку, звільнення з посади відбулось за відсутності законних на те підстав, з порушенням процедури звільнення. В наказі ПрАТ «НАК «Надра України» №9-к від 22.01.2020р., Наказі №6-к від 23.01.2020р. ДП Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» «Західукргеологія», Протоколі № 5 засідання правління Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» від 22.01.2020р. не вказано чіткої підстави для його, позивача, звільнення та не здійснено посилання на відповідний пункт контракту, який міг би слугувати підставою для звільнення. П. 7.6 контракту №1 визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання Сторонами зобов`язань, передбачених у даному контракті, його може бути достроково розірвано з попередженням відповідної сторони за два тижні. Однак, роботодавцем не було дотримано даної умови при проведенні звільнення його, позивача, з посади директора ДП «Західукргеологія». Жодних пояснень з приводу недоліків у роботі чи неналежного виконання посадових обов`язків чи іншого порушення умов контракту від нього, позивача, не вимагалось та не відбиралось. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути лише у визначених законом випадках та за наявності обґрунтованих і законних підстав. Зазнначає, що він, позивач, 22.01.2020 р., прибув на виклик голови правління ПрАТ Національної акціонерної компанії «Надра України «Західукргеологія», яким в розмові була заявлена до нього, позивача, вимога про написання заяви на звільнення за угодою сторін. При цьому, жодної законної підстави для вчинення таких дій не названо. Відтак, 22.01.2020 р., ним, позивачем, була написана заява на ім`я Голови правління НАК «Надра України», в якій вказано на факти примушування його, позивача, до звільнення, що є незаконним і таким, що порушує гарантоване йому, позивачу, як громадянину України право на працю. Наголошує, що виконання ним, позивачем, посадових обов`язків відбувалось із чітким та сумлінним додержанням контракту та законодавства України, за що його, позивача, було неодноразово нагороджено грамотами та подяками. Поряд із цим, за весь час роботи на посаді директора ДП «Західукргеологія» до нього, позивача, не було вжито жодного заходу дисциплінарного стягнення, також не застосовувалась ні зауваження, ні попередження. Будь-які порушення, а тим більше систематичні порушення, у його, позивача, роботі жодним документом не зафіксовано. Відак, з врахуванням усього вищевикладеного вважає, що його звільнення відбулося без законної на те підстави. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 09.04.2020 року провадження у справі відкрито та справу призначено до підготовчого засідання. Дочірним підприємством ПрАТ «НАК «Надра України «Західукргеологія» (надалі - відповідач 2) подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого сторона не погоджується з підставами, викладеними позивачем в позовній заяві, вимоги позивача вважає необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що 22 січня 2020 року відбулося засідання правління ПАТ «Національна акціонерна компанія «Надра України» (надалі - відповідач 1), на яке був запрошений [PERSON] , та оформлене протоколом №4. Порядком денним було питання щодо розгляду фінансово - господарської діяльності та планів роботи ДП "Західукргеологія". В ході засідання встановлено, що протягом І, ІІ, ІІІ кварталів 2019р. мало місце невиконання підприємством показників фінансового плану. За результатами фінансово - господарської діяльності за 9 місяців 2019 року ДП "Західукргеологія" отримало збиток у сумі 3,46 млн. грн. при запланованій беззбитковій діяльності, запланований дохід на 2019 рік за 9 місяців в цій частині виконаний на 42%, діяльність підприємства залишаєтьсяч збитковою, збиток за 9 місяців 2019 року становить 3,5 млн. грн. Виявлено, що має місце систематичне невиконання ДП "Західукргеологія" (протягом двох звітних кварталів) основних показників фінансового плану, зокрема виконання дохідної частини на рівні лише 40%. Відповідно до абз. "ж" п.7.2 контракту з керівником відповідача 2 від 09.03.2016р. встановлено, що у випадку систематичного невиконання (протягом двох звітних кварталів) показників фінансового плану, керівник може бути звільненим з посади, а контракт підлягає розірванню. Службовою запискою від 22.01.2020р. №93/4 відділу роботи з персоналом встановлено, що враховуючи рішення відповідача 1 щодо розгляду фінансово - господарської діяльності та планів відповідача 2, у разі звільнення позивача з посади директора ДП "Західукргеологія", необхідно вирішити питання щодо керівника підприємства. На засіданні правління відповідача 1, яке оформлене протоколом №5 від 22.01.2020р., за результатами розгляду службової записки, враховуючи рішення правління відповідача 1, вирішено звільнити директора відповідача 2 - [PERSON] 22.01.2020р. з посади відповідно до підстави, передбаченої контрактом №1 від 09.03.2016р. зі змінами (п.8 ч.1 ст.36 КУпАП) та розірвати його. Зазначає, що укладений контракт передбачає звільнення позивача до закінчення строку його дії. Укладаючи контракт, позивач погодився з його умовами, в тому числі і з підвищеною відповідальністю за порушення його умов, проте не забезпечив належне виконання покладених на нього обов"язків по управлінню підприємством, його звільнення відбулося за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання, проведене з дотриманням вимог чинного законодавства. Отже, встановлені порушення позивачем умов контракту, а саме систематичне невиконання (протягом двох звітних кварталів) показників фінансового плану є самостійною підставою для його розірвання за п.7.2 контракту. Звертає увагу суду на те, що позивачем не наведено жодної норми права, яка б була порушена в процесі його звільнення, а тому звільнення позивача проведено з дотриманням норм трудового законодавства, а вимоги позивача є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відтак, просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі у зв"язку з їх безпідставністю та необгрунтованістю. У відзиві на позовну заяву відповідач 1 наводить обставини справи, викладені у відзиві відповідача 2. Зазначає, що позивача звільнено відповідно до підстави, передбаченої контрактом №1 від 09.03.2016р. та додаткової угоди до нього за систематичне невиконання (протягом двох звітних кварталів) показників фінансового плану підприємства. Наказ ПрАТ "НАК Надра України" №9-к від 22 січня 2020р. про звільнення [PERSON] з посади директора ДП "Західукргеологія" виданий на підставі рішення правління засновника та з підстав, передбачених контрактом із дотриманням чинного в Україні законодавства про працю. Наказ ДП "Західукргеологія" №6-к від 23.01.2020р. про звільнення [PERSON] з посади директора ДП "Західукргеологія", виданий на виконання рішення ПрАТ "НАК Надра України" як того вимагає статут підприємства. При звільненні особи на підставі п.8 ст.36 КЗпПУ, повинні бути наявні умови, визначені сторонами у контракті для його розірвання. Проте, чинним законодавством України не передбачено необхідність вказувати на відповідний пункт контракту, який став підставою для порушення клопотання про звільнення, у розпорядженнях та наказах про звільнення. Тому, посилання позивача на те, що відповідачами при звільненні, а саме в наказі не визначено конткретну підставу звільнення, є безпідставними. Позивачем не наведено жодної норми права, яка б була порушена в процесі його звільнення, а тому його звільнення проведено з дотриманням норм трудового законодавства, а його вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У відповіді на відзиви на позовну заяву позивач не погоджується з доводами відповідачів, вважає їх необгрунтованими та безпідставними. Ззначає, що в наказі ПрАТ «НАК «Надра України» №9-к від 22 січня 2020 р., наказі №6-к від 23.01.2020 р. ДП Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» «Західукргеологія», Протоколі № 5 засідання правління Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» від 22.01.2020 р. не вказано чіткої підстави для його звільнення та не здійснено посилання на відповідний пункт контракту, який міг би слугувати підставою для звільнення. При прийнятті рішення про звільнення необхідним є вказівка на чітку підставу звільнення встановлену контрактом, чого не було здійснено ані в оскаржуваних наказах, ані в протоколі № 5 засідання правління відповідача 1 від 22.01.2020р. П.7.2. контракту визначено, що керівник може бути звільненим з посади, а цей контракт розірваний за рішенням Правління Компанії за поданням Голови правління Компанії, яке не додано до матеріалів справи. Посилання відповідачів на «систематичне» невиконання показників фінансового плану не відповідає фактичним обставинам справи, адже відповідачами не зазначається в чому полягала така «систематичність» та не надано суду жодних фактичних матеріалів, які б могли свідчити про такі порушення. Пунктом 7.6 контракту №1 визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов`язань, передбачених у даному контракті, його може бути достроково розірвано з попередженням відповідної сторони за два тижні. Однак, роботодавцем не було дотримано даної умови при проведенні звільненняйого, позивача, з посади директора ДП «Західукргеологія». Станом на день подання відповіді на відзив, трудова книжка йому, позивачу, не видана. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 06.10.2020р. закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу. У запереченні на відповідь на відзив відповідач 2 не погоджується з доводами, викладеними позивачем у відповіді на відзив, вважає їх необгрунтованими та безпідставними. Знову ж таки наголошує, що укладаючи контракт, позивач погодився з його умовами, у тому числі з підвищеною відповідальністю за порушення його умов. Порушення хоча б одного з пунктів контракту є підставою для його досторокового розірвання. Звільнення позивача відбулося у відповідності до чинного законодавства та за наявності обгрунтованих та законних підстав. За результатами розгляду службової записки №93/4 головою правління відповідача 1 накладено резолюцію (рукописне подання), що слугувало вказівкою для винесення на засідання правління питання щодо звільнення з посади директора. Невиконання позивачем зобов"язань, передбачених контракотом, призвело до виникнення заборгованості перед пенсійним фондом, по податках та зборах до бюджету, по фінансовій допомозі перед відповідачем 1, зменшення надходжень грошових коштів від договірних відносин. Звертає увагу суду на те, що постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.07.2020р. скасовано заяву ДП ПрАТ «НАК «Надра України «Західукргеологія» про затвердження плану санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство на підставі ст.6 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", сформованого позивачем, направлено на новий розгляд до Господарського суду Львівської області в іншому складі суду, що є підтвердженням неналежного виконання позивачем покладених на нього обов"язків контрактом. Згідно акту про відмову підписувати наказ про звільнення від 23.01.2020р., [PERSON] ознайомлений з наказом №6-к про його звільнення, однак підпис про ознайомлення на наказі поставити відмовився. Зазначає, що позивачу скеровано лист щодо отримання нним трудової книжки. У додаткових поясненнях відповідач 1 зазначає, що позивач з 29.12.2020р. працевлаштований в АТ "Укрзалізниця", відтак позивач не має підстав для стягнення на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з дати його звільнення до прийняття рішення у справі. У випадку поновлення позивача на роботі, останній не може перебувати у трудових відносинах з двома юридичними особами, як на основних місцях роботи, що не передбачено чинним законодавством. Звертає увагу, що позивачем обрано не ефективний спосіб захисту, оскільки скасування наказів про звільнення позивача не призводить до його начебто порушених прав, адже є лише організаційно - розпорядчими документами, які складені на виконання рішення правління. Зазначає, що відповідно до п.7.8 контракту, якщо розірвання контракту здійснюється на підставах, встановлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться з посиланням на п.8 ст.36 КЗпП України. Враховуючи той факт, що КЗпПУ не передбачено звільнення на підставі систематичного невиконання (протягом двох звітних кварталів) показників фінансового плану, а дана підстава передбачена лише контрактом, відтак відповідачі діяли вірно та відповідно до положень контракту. В подальшому сторонами долучені копії ухвали господарського суду Львівської області від 11.09.2019р. та постанови Верховного суду у складі колегії судді Касаційного господарського суду від 09.07.2020р. у справі №914/1195/19 за заявою ДП НАК "Надра України" "Західукргеологія" про затвердження плану санації до відкриття провадження у справі про банкрутство ДП НАК "Надра України" "Західукргеологія" та письмові пояснення щодо обставин справи, які встановлені у даних судових рішеннях. Зокрема, представники відповідачів стверджують, що відмова у затвердженні Верховним судом плану санації є наслідком діяльності позивача як директора ДП "Західукргеологія", що призвело до неможливості покращення фінансового становища ДП "Західукргеологія" саме за пропозиціями, які відображені у відповідному плані санації. Згідно п.п.ж п.7.2. контракту керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний за рішенням правління компанії за поданням голови правління компанії до закінченняч строку дії цього контракту, у випадку систематичного невиконання (протягом двох звітних кварталів) показників фінансового плану. 22.01.2022р. на засіданні правління ПрАТ "НАК "Надра України" розглянуто результати фінансово - господарської діяльності та планів роботи ДП "Західукргеологія", де і було встановлено наявність факту систематичного не виконання (протягом двох звітних кварталів) ДП "Західукргеологія" основних показників фінансового плану. Відтак, була наявна підстава для звільнення позщивача з посади. Представник позивача у письмових поясненнях звернув увагу на те, що план санації та його умови затверджувалися НАК "Надра України", відтак якщо у плані були допущені помилки, то такий не мав бути затверджений. Крім того, звернув увагу на те, що в в матеріалах справи відсутнє попередження від відповідача 1 про звільнення позивача. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали аналогічні пояснення, які викладені в позовній заяві та долучених до матеріалів справи письмових поясненнях, зазначають, що позивача звільнено без законних та обгрунтованих на те підстав. В даній ситуації мало місце упереджене ставлення до позивача зі сторони відповідачів, мало місце порушення процедури звільнення, в матеріалах справи відсутнє подання голови на звільнення позивача, хоча цей документ передбачений п. 7.2 контракту, крім того не дотримано 2-тижневого терміну попередження про дострокове розірвання контракту, передбаченого п. 7.6. контракту. В судовому засіданні представники відповідачів, кожен окремо, заперечили позов у повному обсязі, вважають позовні вимоги безпідставними та надали пояснення, викладені у відзивах на позовну заяву, додаткових письмових поясненнях. В матеріалах справи міститься остаточний розразхунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, складений відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", згідно якого розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 832 252 (вісімсот тридцять дві тисячі двісті п"ятесят дві) гривень 00 коп. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали розглядуваної цивільної справи, з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного. Основні засади судочинства, встановлені ч. 2 ст. 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до ст. 8 Основного Закону. Ця норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина. Зазначені конституційні положення кореспондуються з положеннями статтей 2 та 4 ЦПК України, ст. 5-1 КЗпП України та ст. 15 ЦК України. Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до вимог статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Статтею першою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Судом встановлено та підтверджено сторонами в судовому засіданні, що між відповідачем 1 та позивачем 09 березня 2016 року укладено контракт №1 з керівником дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії "Надра України" "Західукргеологія", відповідно до п.1.1. якого керівник приймається на роботу директором дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії "Надра України" "Західукргеологія". Відповідно до п.1.2. цей контракт як особлива форма трудового договору спрямований на забезпечення умов для проявлення ініціативності та самостійності директора, враховуючи його індивідуальні здібності й професійні навички, підвищення взаємної відповідальності сторін. П.1.4 визначено, що керівник підзвітний правлінню та голові правління компанії у межах, встановлених чинним законодавством, статутом підприєства та контрактом. Згідно п.2.2. цей контракт відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України є трудовим договором, на підставі якого виникають трудові відносини між підприємством та керівником. Контракт обумовлює умови для організації праці та матеріального забезпечення керівника, умови його розірвання та інші положення, які встановлюються цим контрактом за згодою сторін. На правовідносини за контрактом поширюються норми законодавства про працю України та інші нормативні акти, що регулюють трудові правовідносини. Розділом 7 контракту передбачено положення, які регулюють питання внесення змін до контракту та умови його розірвання. Відповідно до п.п."г" п.7.1 контракту, цей контракт припиняється рішенням правління компанії за поданням голови правління компанії до закінчення строку (відповідно до п.8.1. строк дії контракту з 10.03.2016р. по 07.03.2019р.) дії контракту у випадках, передбаченх п.7.2 цього контракту. В свою чергу, п.7.2. визначено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний за рішенням правління компанії за поданням голови правління компанії до закічення строку дії цього контракту, зокрема, у випадку систематичного не виконання (протягом двох звітних кварталів) показників фінансового плану. Згідно наказу голови правління НАК "Надра України" №8-к від 31 січня 2019 року, [PERSON] продовжено термін роботи на посаді директора ДП НАК "Надра України" "Західукргеологія" з 08.03.2019р. по 07.03.2024р. включно, на умовах передбачених контрактом. Відповідно до протоколу №5 засідання правління ПАТ «Національна акціонерна компанія «Надра України» від 22.01.2020р. вирішено звільнити директора ДП НАК "Надра України" "Західукргеологія" [PERSON] 22.01.2020р. з посади відповідно до підстави, передбаченої котрактом №1 від 09.03.2016р. зі змінами (п.8 ч.1 ст.36 КЗпПУ) та розірвати контракт №1 від 09.03.2016р. зі змінами, про що головою правління ПАТ "НАК "Надра України" винесено наказ №9-к від 22 січня 2020 року "Про звільнення [PERSON] з посади директора ДП "Західукргеологія". 23 січня 2020 року т.в.о. директора ДП НАК "Надра України" "Західукргеологія" Р. Грибенко винесено наказ №6-к про звільнення [PERSON] з посади директора ДП "Західукргеологія" на виконання наказу №9-к від 22 січня 2020 року, відповідно до підстави, передбаченої котрактом №1 від 09.03.2016р. та додаткової угоди №1 від 31.01.2019р. (п.8 ч.1 ст.36 КЗпПУ). Зважаючи на те, що позивач вважає своє звільнення незаконним та таким, яке відбулося з порушенням норм чинного законодавства, він звернувся до суду з позовом про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу починаючи із дати звільнення і судових витрат. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Статтею 3 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю, є передбачений ст.5-1 КЗпП України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також у збереженні роботи. Відповідно до ч.ч.1, 3 статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін. Відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 29.05.2019 року у справі № 452/970/17, звільнення працівника на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, - не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві, тому законність звільнення у цій категорії справ повинен довести роботодавець. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Обгрунтовуючи законність звільнення позивача, відповідачі покликаються на протокол №4 та протокол № 5 від 22.01.2020р. засідання правління ПАТ "НАК "Надра України", відповідно до яких виявлено, що протягом І, ІІ, ІІІ кварталів 2019 року мало місце невиконання підприємством показників фінансового плану. За результатами фінансово - господаської діяльності за 9 місяців 2019 року ДП "Західукргеологія" отримало збиток у сумі 3,46 млн. грн. при запланованій беззбитковій діяльності. До матеріалів справи долучено службову записку начальника відділу роботи з персоналом ПАТ "НАК "Надра України". При цьому, суд звертає увагу на те, що така службова записка не містить ні дати, ні вихідного номеру. Дана обставина не може однозначно вказувати на те, що саме про цю службову записку іде мова в протоколі №5 засідання правління відповідача 1 від 22.01.2020р., розгляд якої передував питанню звільнення позивача у зв"язку з систематичним невиконанням обов"язків позивачем як директором ДП "Західукргеологія". Як уже зазначалося раніше, п.7.2. контракту визначено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний за рішенням правління компанії за поданням голови правління компанії до закічення строку дії цього контракту, зокрема, у випадку систематичного не виконання (протягом двох звітних кварталів) показників фінансового плану. В матеріалах цивільної справи відсутнє окреме подання голови правління компанії про звільнення позивача [PERSON] у зв"язку з систематичним не виконанням (протягом двох звітних кварталів) показників фінансового плану. Документи, надані представниками відповідачів на обґрунтування підстав для звільнення [PERSON] не містять посилання на конкретні пункти контракту, які були порушені позивачем. Більш того, із долучених документів вбачається, що підставою для звільнення [PERSON] з посади директора є невиконання загальних пунктів контракту, які регулюють широке коло обов`язків керівника ДП "Західукргеологія". Водночас, у оскаржуваних наказах зазначено загальну підставу звільнення, визначену КЗпП України - підстави, передбачені трудовим договором з нефіксованим робочим часом, контрактом, а покликання на конкретний пункт контракту в наказах відсутні. Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків, і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження систематичного невиконання [PERSON] обов`язків, передбачених контрактом, та застосування до нього дисциплінарних стягнень за такі порушення, і такі представниками відповідачів суду не надано. В судовому засіданні досліджено копії ухвали господарського суду Львівської області від 11.09.2019р. та постанови Верховного суду у складі колегії судді Касаційного господарського суду від 09.07.2020р. у справі №914/1195/19 за заявою ДП НАК "Надра України" "Західукргеологія" про затвердження плану санації до відкриття провадження у справі про банкрутство ДП НАК "Надра України" "Західукргеологія", які, як на думку предтавників відповідачів, підтверджують те, що позивачем [PERSON] неналежно виконувалися його посадові обов"язки, визначені в контракті, зокрема, що виразилося у відмові у затвердженні плану санації ДП "Західукргеологія". Суд звертає увагу, що в даних судових рішеннях відсутні будь - які твердження, вказівки чи інші встановлені дані, які свідчать про те, що саме дії позивача [PERSON] як директора "Західукргеологія" стали наслідком відмови затвердження плану санації до відкриття провадження у справі про банкрутство ДП НАК "Надра України" "Західукргеологія" чи виникнення заборгованості підприємства в частині податків, зборів, інших платежів, та зокрема, невиконання показників фінансового плану. Матеріали справи не містять інфомації про те, у чому саме конкретно полягало систематичне невиконання позивачем своїх обов`язків і які заходи дисциплінарного стягнення до нього застосовувалися, та чи застосовувались взагалі протягом виконання позивачем своїх обов`язків. В матеріалах справи не втсановлені обставини систематичності та вини позивача у невиконанні ним показників фінансового плану, оскільки незрозуміло, які саме умови та обов`язки своїми діями чи бездіяльністю порушив [PERSON] , що стало підставою для його звільнення. Відповідно до вимог а) п.2 ст. 9 Конвенції МОП № 158 «про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року» - тягар доведення наявності законності підстави для звільнення як це визначено в статті 4 цієї Конвенції лежить на роботодавцю. У постанові від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц (61-787св17) Верховний Суд зазначив, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулось без порушення законодавства про працю. Контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на забезпечення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності та професійні навички, підвищення взаємної відповідальності сторін, правову і соціальну захищеність працівника (пункт 4 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170). В кожному конкретному випадку, суди досліджують умови укладеного контракту, конкретні пункти контракту, порушення яких ставляться у провину працівнику та, відповідно, конкретні докази на підтвердження порушення умов укладеного контракту та його припинення. На підтвердження належного виконання своїх обов"язків позивачем до матеріалів цивільної справи долучено подяки та грамоти за сумлінну працю та високий професіоналізм, якими його нагороджувала сторона відповідачів. П.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до ст. 1 Європейської соціальної хартії від 3 травня 1996 року, яка ратифікована Верховною Радою Україн, - Закон України від 14.09.2006 року № 137-V (далі - Хартія) з метою забезпечення ефективного здійснення права на працю сторони зобов`язуються зокрема, визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов`язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості та ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає. Стаття 24 Хартії зазначає, що з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках: звільнення сторони зобов`язуються визнати: а) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю ст. 51 КЗпП України визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення. Відтак, дослідивши всі наявні матеріали справи та проаналізувавши всі фактичні обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За змістом ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно роз`яснень, які містяться в п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Вирішуючи питання про стягнення визначеної позивачем суми середнього заробітку, суд враховує те, що відповідачами у справі подавалися неодноразові клопотання про відкладення розгляду справи, які обгрунтовувалися, зокрема, зміною представників відповідачів, ознайомлення з матеріалами справи, подачею додаткових письмових пояснень у справі. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. В матеріалах справи міститься розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, згідно якого розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 832 252 (вісімсот тридцять дві тисячі двісті п"ятесят дві) гривень 00 коп. При цьому, судом враховано те, що розрахунок здійснений стороною позивача з урахуванням долученої представником відповідача 2 довідки про заробітну плату за листопад - грудень 2019 року. Ухвалюючи рішення про поновлення позивача на роботі, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі, який визначено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Представниками відповідача не надані та відсутні в матеріалах справи докази, які б спростовували заявлений розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню за час вимушеного прогулу. Щодо тверджень відповідачів про те, що позивач у випадку задоволення позову не може бути поновлений на роботі у зв"язку з тим, що працює на АТ "Українська залізниця", то такі є безпідставними, зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься наказ голови правління АТ "Укрзалізниця" від 07.12.2021р. №533/ос, відповідно до якого [PERSON] 30.12.2021р. звільнити з посади заступника директора філії західного регіону філії "Центр оздоровлення та відпочинку" АТ "Укрзалізниця" за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Відтак, станом на час розгляду справи, позивач є непрацевлаштованим, а доказів протилежного представниками відповідачів суду не надано. Способи захисту трудових прав наведені, зокрема, у статтях 235 і 237-1 КЗпП України. Так, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України). Цей спосіб захисту порушених прав працівника застосовується незалежно від підстави припинення з ним трудового договору у випадку незаконного звільнення працівника чи його незаконного переведення на іншу роботу. Верховний Суд у постанові по справі № 922/476/20 від 09.12.2020 року дійшов наступних висновків: «Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми в її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Так і право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, у статті 6 Конвенції закріплено такі елементи права на судовий захист, як право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи. Справедливий розгляд справи включає в себе такі аспекти належного відправлення правосуддя, як право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права. За правилами частин першої та другої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved