Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

[PERSON] , звертаючись до суду з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», просила суд: «Усунути перешкоди у здійсненні права власності [PERSON] майном за адресою: [ADDRESS] , шляхом: -визнання припиненими зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №11378594000 від 30 липня 2008 року, укладеного між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» з дати ухвалення рішення Оболонського районного суду міста Києва, а саме з 12 листопада 2010 року, у зв`язку з односторонньою зміною АКІБ «УкрСиббанк» істотних умов зобов`язань. -визнати іпотеку такою, що припинена, та зняти заборону на відчуження нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек запит про обтяження: 14828727, дата, час державної реєстрації: 30липня 2008 14622:15; державний реєстратор: приватний нотаріус Шелков Денис Михайлович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; підстави виникнення обтяження: Договір іпотеки, серія та номер: 2945, виданий 30 липня 2008 року, видавник: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Кияшко А.В.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29915863 від 06 червня 2016 року 13:19:22, приватний нотаріус Щулков Денис Миколайович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; вид обтяження: заборона на нерухоме майно; відомості про суб`єкт обтяження: особа, майно/права якої обтяжуються: [PERSON] ; відомості про реєстрацію до 01 січня 2013 року; Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 7655815, 30 липня 2008 14:22:15, реєстратор: Київський міський нотаріальний округ: зміст, характеристика обтяження: заборона зареєстрована в реєстрі за № 2964» 20 червня 2022 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 29 серпня 2022 року представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» - Перегудов Ігор Вячеславович подав до суду відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 01 вересня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залучення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Дениса Михайловича в процесуальному статусі - третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 13 вересня 2022 року позивач [PERSON] подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву з викладенням своїх міркувань по суті предмету відзиву з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини. 15 вересня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Вареник Андрій Миколайович в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів, додатково пояснив, що 30 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11378594000, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 90 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 436032,00 гривень за курсом НБУ на день укладення договору. В забезпечення виконання зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту №11378594000, від 30 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] , був укладений Договір іпотеки № 91289, за умовами якого, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 12 листопада 2010 року Оболонським районним судом міста Києва ухвалено рішення про задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Присуджено до солідарного стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 923 345,92 гривень, суму сплаченого державного мита у розмірі 1700,00 гривень, та суму витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 гривень. 21 лютого 2022 року позивачем було отримано від Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» вимогу про усунення порушень основного зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №11378594000 від 30 липня 2008 року, а також на підставі договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 13 лютого 2012 року посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., зареєстрований в реєстрі за № 649-650 є іпотекодержателем нерухомого майна, а саме: квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та вимагало сплатити борг у розмірі 3 864 758,39 гривень. Оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» скористалося свої правом направивши позивачу вимогу про дострокове погашення кредиту, тому Договір про надання споживчого кредиту № 11378594000 від 30 липня 2008 року припинив свою дію, то договір іпотеки № 91289 від 30 липня 2008 року, який був забезпеченням виконання основного зобов`язання має похідних характер від основного зобов`язання, тому є таким, що припиненим. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» - адвокат Перегудов Ігор Вячеславович в судовому засіданні просив в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов та долучених до нього доказів, додатково пояснив, що 30 липня 2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредитування №11378594000, за умовою якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 90 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за використання кредитну у розмірі 15,00% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту №11378594000, від 30 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] , був укладений Договір іпотеки № 91289, за умовами якого, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 30 липня 2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Договір поруки № 220927, відповідно до якого [PERSON] зобов`язався відповідати перед банком в тому ж обсязі, що і [PERSON] , зокрема за повернення основної суми заборгованості, процентів за використання кредитних коштів. У зв`язку з невиконання боржниками умов договору, ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом щодо примусового стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. 12 листопада 2010 року Оболонським районним судом міста Києва ухвалено рішення про задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та присуджено до солідарного стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 923 345,92 гривень. 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір факторингу № 2, відповідно до умов якого ТОВ «Кей-КОЛЕКТ» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги, зокрема, за договором про надання споживчого кредиту №11378594000 та договором поруки № 220927. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2012 року замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» його правонаступником ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» у виконавчому провадженні [NUMBER] з виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва у справі №2-7690/10 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Також ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2012 року замінено сторону у виконавчому провадженні по справі № 2-7690/10 стягувача іншою юридичною особою, а саме ТОВ «Кей-КОЛЕКТ» за правом грошової вимоги до [PERSON] . У серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат, оскільки рішення суду [PERSON] , та [PERSON] , не виконується. Позивач [PERSON] звернулась до Дніпровського суду міста Києва з позовом до АТ «УкрСиббанк», в якому просила визнати кредитний та іпотечний договори недійсними та 25 березня 2019 року судом ухвалено заочне рішення, яким визнано недійсними укладені між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] Договір про надання споживчого кредиту № 11378594000 від 30 липня 2008 року та Договір іпотеки № 91289 від 30 липня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко Аліною Вячеславівною 30.07.2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 2945. 16 жовтня 2019 року київським апеляційним судом винесено постанову, якою апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк», задоволено, скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 березня 2019 року та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЦ-КОЛЕКТ» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, відмовлено. 25 січня 2021 року Верховним Судом винесено постанову, якою постану Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року, залишено без змін. Позивач [PERSON] зловживає своїми процесуальними правами та у будь-який спосіб намагається уникнути від відповідальності за грошовими зобов`язаннями та ігнорує вимоги чинного законодавства, та не виконує рішення суду. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Денис Михайлович, не з`явився, правом подати письмові пояснення щодо позову або відзиву предмета спору, з викладенням своїх міркувань на підтримку або заперечень проти позову не скористався. Таким чином, вислухавши учасників процесу, наведенні сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупність, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомленні ними обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 627 та ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями ст. 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами договору с умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Відповідно положень ст. 1048-1052, 1054 Цивільного кодексу України, істотними умовами кредитного договору щодо яких сторони повинні дійти згоди в належній формі виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Судом встановлено, що 30 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11378594000, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 90 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 436032,00 гривень за курсом НБУ на день укладення договору, та позичальник зобов`язався прийняти належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі, при цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.3.1. Договору про надання споживчого кредиту № 11378594000, за користування кредитними коштами протягом перших 30 (тридцять) календарних днів, рахуючи з дати кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 15,00% річних. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України) Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. (ч.2 ст. 615 Цивільного кодексу України) Відповідно до частини першої статі 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. В забезпечення виконання зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту №11378594000, від 30 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] , був укладений Договір іпотеки № 91289, за умовами якого, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Предмет іпотеки є власністю іпотекодержателя на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації житла Дніпровської районної у м. києві державної адміністрації 13 серпня 2007 року. Свідоцтво видано згідно з розпорядженням 369-1113 від 13 серпня 2007 року та зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна 01 листопада 2007 року у реєстрову книгу за №3569, і не має жодних договірних змін строків позовної давності, щодо правочинів на підставі яких іпотекодавець отримав право власності на предмет іпотеки. Договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В. зареєстровано в реєстрі за № 2945. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, але в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Як роз`яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 12 листопада 2010 року Оболонським районним судом міста Києва ухвалено рішення про задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Присуджено до солідарного стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 923 345,92 гривень, суму сплаченого державного мита у розмірі 1700,00 гривень, та суму витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 гривень. Відповідно до положення п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України). Згідно статті 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. В разі заміни кредитора у зобов`язанні первісний кредитор повністю або у визначеній частині вибуває із зобов`язання, а на його місце приходить новий кредитор. При цьому зміст зобов`язання, тобто обсяг прав та обов`язків його сторін залишається незмінним. Отже, виходячи із загальних правил та положень даної статті, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора. 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір факторингу № 2, відповідно до умов якого ТОВ «Кей-КОЛЕКТ» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги, зокрема, за договором про надання споживчого кредиту №11378594000 та договором поруки № 220927. Законом України «Про доступ до судових рішень» регулюються відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень (рішень, судових наказів, постанов, вироків, ухвал), ухвалених судами загальної юрисдикції, та введення Єдиного державного реєстру судових рішень (стаття 1 цього Закону). Відповідно до частин 1, 3 та 5 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин. Судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру. Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, котрі є у відкритому доступі, 11 жовтня 2012 року Оболонським районним судом міста Києва постановлено ухвалу у цивільній справи №2605/15173/12 (провадження 6/2605/700/12), якою заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» про заміну сторони виконавчого провадження, задоволено. Замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» у виконавчому провадженні ВП [NUMBER] з виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва у справі №2-7690/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. [PERSON] звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Дениса Михайловича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06.06.2016, індексний номер 29915863; зобов`язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Дениса Михайловича скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за ТОВ "Кей-Колект" право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що здійснена 06.06.2016. 19 грудня 2017 року Окружним адміністративним судом міста Києва ухвалено рішення по справі №826/14395/16, яким адміністративний позов [PERSON] до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Дениса Михайловича, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ" про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Дениса Михайловича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06 червня 2016 року, індексний номер 299915863. У задоволенні решти адміністративного позову відмовлено. 28 лютого 2018 року Київським апеляційним адміністративним судом винесено постанову, якою апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року, залишено без змін. У січні 2019 року [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними. 25 березня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва (головуюча суддя: Виниченко Л.М.) ухвалено заочне рішення у цивільній справі № 755/490/19, про задоволення позову [PERSON] до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними. Визнано недійсними укладені між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] Договір про надання споживчого кредиту № 11378594000 від 30 липня 2008 року та Договір іпотеки № 91289 від 30 липня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко Аліною Вячеславівною 30.07.2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 2945. Присуджено до стягнення з Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1409 (одна тисяча чотириста дев`ять) грн. 60 коп. 16 жовтня 2019 року Київським апеляційним судом винесено постанову про задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства «УкрСиббанк». Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 березня 2019 року, скасовано та ухвалено по справі нове рішення. В задоволенні позову [PERSON] до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, відмовлено. Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» понесені витрати на оплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2144 (дві тисячі сто сорок чотири) гривень 40 копійок. 25 січня 2021 року Верховним Судом винесено постанову, якою касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року залишено без змін. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як встановлено в судовому засіданні, учасниками цивільного процесу та особисто позивачем [PERSON] не заперечувалась обставина щодо невиконання [PERSON] основного зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №11378594000, та невиконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 листопада 2010 року у цивільній справі №2-7690/2010 про стягнення заборгованості за кредитним договором, також ці обставини викладенні в рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року по справі №826/14395/16. Крім того суду не було надано документів, що б свідчили про належне виконання боржником зобов`язань та погашення кредитних коштів, сплати пов`язаних з кредитом платежів відповідно до умов, передбачених кредитним договором. Також слід зауважити, що в п`ятдесятому абзаці мотивувальної частини постанови Київського апеляційного суду міста Києва від 16 жовтня 2019 року в межах розгляду цивільної справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 березня 2019 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, колегія суддів дійшли до висновку, дослівно: «З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що даний позов пред`явлений [PERSON] з метою у будь-який спосіб уникнути відповідальності за грошовими зобов`язанням, є безпідставним та не грунтуються на нормах чинного законодавства» Відповідно до положень ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ч. 1, ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Тобто, змістом вказаних норм матеріального закону припинення зобов`язання по іпотеці означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц, провадження № 14-88цс19. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», п. 1 ч. 1 ст. 593 Цивільного кодексу України). Комісія та пеня за неналежне виконання договору іпотеки не є складовою кредитного зобов`язання та не можуть бути підставою для відмови у позові про визнання зобов`язання за договором іпотеки припиненим, виключення запису з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом України в Постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2127цс15. За системним аналізом вищезазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов`язання. Отже, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості та припинення у зв`язку із цим основного зобов`язання іпотека припиняється. Аналогічна позиція викладена в постанові ВСУ від 06.07.2016 року по справі № 6-118цс16. Необхідно враховувати, що засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, а на відповідача - доведення обґрунтованості та підставності заперечень проти позову. Саме на сторони покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції у справі. За правилами статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме сторони, як особи, які на власний розсуд розпоряджаються своїми процесуальними правами щодо предмета спору, визначають докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Неподання стороною належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог/заперечень проти позову є підставою для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позиції сторони у справі, адже саме зазначені стороною обставини, а не висновки судів, у такому випадку ґрунтуються на припущеннях. Сторона має довести належними та допустимими доказами свою правову позицію у справі. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Аналогічний тягар доведення заперечень проти позову покладається на відповідача. Суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи те, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження припинення основного зобов`язання за кредитним договором забезпеченого іпотекою в повному обсязі та зобов`язання за договором іпотеки, яке є похідним від кредитного договору, не вважаються припиненими, а тому в задоволенні позову в частині вимог, які пред`явленні [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання припиненими зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту, визнання іпотекою такою, що припинена, слід відмовити. Щодо позовних вимог, стосовно зняття заборони на відчуження нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек запит про обтяження: 14828727, дата, час державної реєстрації: 30липня 2008 14622:15; державний реєстратор: приватний нотаріус Шелков Денис Михайлович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; підстави виникнення обтяження: Договір іпотеки, серія та номер: 2945, виданий 30 липня 2008 року, видавник: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Кияшко А.В.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29915863 від 06 червня 2016 року 13:19:22, приватний нотаріус Щулков Денис Миколайович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; вид обтяження: заборона на нерухоме майно; відомості про суб`єкт обтяження: особа, майно/права якої обтяжуються: [PERSON] ; відомості про реєстрацію до 01 січня 2013 року; Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 7655815, 30 липня 2008 14:22:15, реєстратор: Київський міський нотаріальний округ: зміст, характеристика обтяження: заборона зареєстрована в реєстрі за № 2964», суд приходить до наступних висновків. Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору). Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Згідно з пунктом 5 Глави 15 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 року (далі - Порядок), нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом. Отже, законодавством передбачено підстави та порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц (провадження № 61-7769св18) зазначено, що: «дійсно записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Проте у справі, яка переглядається, ефективним способом захисту порушених прав позивача було пред`явлення позову про визнання іпотеки такою, що припинена (оскільки щодо цього існував спір, про що свідчить факт зміни позивачем підстав та предмета позову), а не визнання припиненим договору іпотеки, а також - про зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек. Підстави для зобов`язання нотаріуса вчиняти певні дії відсутні, оскільки у випадку одержання відповідної заяви та підтверджуючих документів або за наявності рішення суду нотаріус сам повинен зняти заборону відчуження майна та провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також - припинити інше речове право (іпотеку)». Оскільки судом не встановлено порушення права позивача, не визнано припиненою іпотеку за іпотечним договором, тому не підлягають до задоволення вимоги позивача про зняття обтяжень (заборон). Розглядаючи вимоги позивача про виключення з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону на нерухоме майно та виключення з Державного реєстру іпотек запису про державну реєстрацію іпотеки, суд вважає, що у задоволенні даних вимог слід відмовити, оскільки останні заявлені передчасно та не до належного відповідача з наступних підстав. Згідно частини другої статті 4 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель зобов`язаний звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки не пізніше 14 днів з дня повного погашення боргу за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. За цим законом функції реєстрації зняття заборони відчуження нерухомого майна виконує державний реєстратор. Частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до положень статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва; 2) речові права на нерухоме майно, похідні від права власності; 3) обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, зокрема, іпотека. Частина перша статті 6 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори). Згідно частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону. У пункті 1 частини другої статті 27 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Державна реєстрація відомостей про обтяження чи зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою, відступлення прав за іпотечним договором та передачу, анулювання, видачу дубліката заставної та видачу нової заставної здійснюється шляхом внесення запису до Реєстру, а також змін і додаткових відомостей до запису, виключення запису з Реєстру. Державна реєстрація обтяження нерухомого майна іпотекою може здійснюватися будь-яким реєстратором на підставі повідомлення іпотекодержателя або уповноваженої ним особи чи рішення суду. Отже, правовий аналіз положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що державний реєстратор та нотаріус є спеціальними суб`єктами, на яких покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема, щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав та здійснення інших повноважень, передбачених законами України. Таким чином, позови про внесення, виключення, зміну будь-яких записів в Державному реєстрі прав пред`являються до державного реєстратора органів державної реєстрації прав, утворених Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку, та/або нотаріуса, як спеціального суб`єкта, на якого покладаються функції державного реєстратора. Згідно з пунктом 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25грудня 2015року №1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553), державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса. З урахуванням викладеного, рішення суду про припинення правовідносин з іпотеки та зняття заборон є підставою для виключення записів про іпотеку з відповідних реєстрів лише у разі відмови у вчиненні реєстраційних дій, позивач має право звернутися із відповідним позовом до держаного реєстратора або нотаріуса про зобов`язання вчинення таких дій, тому суд, вважаючи вимоги позивача про виключення з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону на нерухоме майно та виключення з Державного реєстру іпотек запису про державну реєстрацію іпотеки такими, що заявлені передчасно та не до належного відповідача, тому є не обґрунтованими та такими що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Денис Михайлович, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання припиненими зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту, визнання іпотекою такою, що припинена, зняття заборони на відчуження нерухомого майна та виключити запис про обтяження, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межа даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed