Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 16.02.2001 року по 12.04.2021 року він перебував з зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають повнолітнього сина. В період шлюбу у 2007 році вони придбали квартиру [ADDRESS] шляхом інвестування у будівництво і у 2010 році відповідачем було отримано свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Він зареєстрований у вказаній квартирі та проживає у ній постійно. В зв`язку із розпадом сім`ї виникла необхідність у поділі спільного набутого майна подружжя. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що квартиру було придбано за спільні кошти подружжя позивач в порядку поділу майна просить визнати за ним право власності на Ѕ частину спірної квартири, а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 05.07.2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 20.09.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, отримані нею від продажу належної їй на праві особистої власності квартири [ADDRESS] , що належала їй на підставі договору дарування від 15.10.2004 року. Зазначену квартиру нею було продано 14.12.2007 року за 479 750,00 грн. Отримані кошти вона 14.12.2007 року, 25.12.2007 року та 05.01.2008 року перерахувала відповідно до договору про участь у фонді фінансування будівництва квартири [ADDRESS] . 24.12.2009 року, на підставі Акту прийому-передачі квартири інвестору, відповідач прийняла квартиру [ADDRESS] як інвестор, що сплатив 100 % вартості квартири. Загальна дійсна вартість квартири складає 673 996,30 грн. З урахуванням наведеного, представник відповідача вважає, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача та не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири. Також, представник відповідача зауважив щодо неправомірної поведінки позивача. Посилаючись на викладені обставини, відповідач просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. 29.10.2021 року до суду надійшла заява-пояснення представника позивача [PERSON] , в якому вона заперечувала проти долучення наданих до відзиву доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.01.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.02.2001 року, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 12.04.2021. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. 06.12.2007 року між відповідачем [PERSON] та АКБ «Аркада» було укладено договір № 55979 про участь у фонді фінансування будівництва. Відповідно до умов вказаного договору, відповідачем було внесено грошові кошти в розмірі 615 574,01 грн. відповідно до прибуткового касового ордеру № 10 від 14.12.2007 року, в розмірі 13 408,87 грн. відповідно до прибуткового касового ордеру № 24 від 14.12.2007 року, в розмірі 10 282,87 грн. відповідно до прибуткового касового ордеру № 38 від 25.12.2007 року, 9779,00 грн. відповідно до прибуткового касового ордеру № 31 від 05.01.2008 року. Згідно договору № 55979 про уступку майнових прав від 05.01.2008 року, АКБ «Аркада» уступило відповідачу майнові права на квартиру [ADDRESS] об`єкта будівництва № 2 загальною вартістю 673 996,30 грн. 14.12.2009 року відповідно до Акту прийому-передачі квартири інвестору АТ ХК «Київміськбуд» передало відповідачу, як інвестору, що сплатив 100 % вартості, квартиру [ADDRESS] . Загальна дійсна вартість квартири складає 673 996,30 грн. 14.05.2010 року відповідачем отримано свідоцтво про право власності на вказане спірне майно. Позивач просить задовольнити його вимоги та визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири, вказуючи на те, що спірна квартира придбана під час шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому є їх спільною власністю. Відповідач проти позову заперечувала, вказуючи на те, що спірна квартира придбана за кошти, отримані від продажу її особистого майна, а тому спірна квартира є її особистою власністю. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє частково підтвердження під час судового розгляду, в той час, як відповідачем її заперечення в повному обсязі не доведені належним чином, з огляду на наступне. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. За правилом статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц та Постанові від 17 січня 2020 року у справі № 523/9268/15-ц. Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено. Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, має довести протилежне, тобто спростувати матеріально-правову презумпцію. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Так, як вбачається із матеріалів справи, спірна квартира була набута відповідачем в період перебування у шлюбі з позивачем. В той же час, з наявних доказів вбачається, що позивачу на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири від 15.10.2004 року належала квартира [ADDRESS] , яка була продана нею 14.12.2007 року за 479 750,00 грн. В той же день відповідачем було внесено грошові кошти в розмірі 615 574,01 грн. відповідно до прибуткового касового ордеру № 10 від 14.12.2007 року на виконання умов договору № 55979 про участь у фонді фінансування будівництва від 06.12.2007 року. Таким чином суд вважає, що відповідачем надано належні та допустимі докази в обґрунтування її тверджень про те, що для придбання квартири нею були витрачені кошти, які вона отримала від продажу своєї квартири в розмірі 479 750,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 14.12.2007 року. Проте, не знайшли свого підтвердження посилання відповідача на те, що квартира придбана виключно за її особисті кошти. Так, відповідно до договору купівлі-продажу належної відповідачу квартири, її вартість становила 479 750,00 грн., в той час, як загальна вартість спірної квартири становить 673 996,30 грн., що визначено договором № 55979 про уступку майнових прав від 05.01.2008 року та Актом прийому-передачі квартири інвестору. Доказів того, що решту суму за спірну квартиру сплачено за рахунок особистих коштів відповідача суду не надано. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] пояснень щодо обставин придбання квартири та джерел коштів на її придбання не надали. Таким чином, відповідачем по справі доведено, що більша частка спірної квартири була придбана за її особисті кошти, а тому нею спростовано презумпцію спільності майна подружжя. Позивачем же належних доказів зворотнього не надано. Відтак, спірна квартира в повному обсязі не підлягає поділу як спільне майно подружжя, а тому, виходячи зі змісту позовних вимог, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири в порядку поділу спільного майна подружжя. Вирішуючи питання щодо розміру частки, що підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя, суд виходить з наступного. Так, загальна вартість спірної квартири становить 673 996,30 грн., вартість належної відповідачу квартири становить 479 750,00 грн. Різниця становить 194 246,30 грн., що дорівнює 28,82 % квартири і саме ця частка підлягає поділу між сторонами. Відтак, за відповідачем в порядку поділу майна належить визнати права власності на 14,41 % квартири, що становить її 1/7 частину, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить висновку про часткову обґрунтованість доводів позивача. Інші твердження сторін та їх представників висновки суду не спростовують та підстави для відмови в задоволенні позову чи задоволення позову в іншому розмірі не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених вимог, а саме: витрати по сплаті судового збору в розмірі 486,86 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5285,71 грн. На підставі ст.ст.60, 63, 70 СК України, ст.ст.355, 356, 357, 368, 372 ЦК України, Постанови ПВСУ №11 від 21.12.2007 року,

Outcome: partial