Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

Представник позивача адвокат Мельник С.Є., в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до Черкаського районного суду Черкаської області з позовом до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ»; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О.М., Черкаський відділ державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); у якому просить суд: - визнати таким, що не підлягає до виконання, виконавчий напис № 5551 від 27 січня 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., щодо стягнення із [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» заборгованості за кредитним договором № 003-23015-120214 від 12 лютого 2014 року в розмірі 62 081,99 грн; - стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія Управління Активами» на користь [PERSON] судовий збір у сумі 992,40 грн та витрати на\~правову допомогу в розмірі 6 000,00 грн. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вчинено виконавчий напис № 5551 від 27 січня 2020 року про стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» заборгованості за Кредитним договором № 003-23015-120214 від 12 лютого 2014 року. Зі змісту вказаного виконавчого напису вбачається, що 12 лютого 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 003-23015-120214. У подальшому,\~09\~лютого 2018\~року,\~між ПАТ\~«Дельта Банк»\~та Товариством\~з обмеженою\~відповідальністю «Фінансова\~компанія «Європейська\~агенція з\~повернення боргів»\~був укладений\~Договір відступлення\~права вимоги\~№ 194/К,\~відповідно до\~якого право\~вимоги за\~зазначеним вище\~кредитним договором\~перейшло до\~ТОВ «Фінансова\~компанія «Європейська\~агенція з\~повернення боргів». Після \~цього,\~ згідно\~ з \~Договором \~відступлення \~прав \~вимоги \~№ 20/01/20-1/1\~від 20\~січня 2020\~року право\~вимоги за\~кредитним договором\~перейшло до\~Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ\~УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ». На підставі виконавчого напису № 5551 від 27 січня 2020 року державним виконавцем Черкаського відділу державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яворським О.М. 19 серпня 2022 року відкрито виконавче провадження № 69417935. Виявивши, що її банківська картка заблокована, позивач звернулася до оператора банківської установи та дізналася, що блокування відбулося в рамках виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого напису нотаріуса. Отримавши у державного виконавця копію виконавчого напису та ознайомившись з його змістом, позивач вирішила оскаржити даний виконавчий напис у судовому порядку. Посилаючись на статтю 88 Закону України «Про нотаріат», пункти 1, 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, а також підпункти 2.1 та 2.2 пункту 2 глави 16 розділу II вказаного Порядку, представник позивача вказує що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису. Між тим, позивач взагалі не визнає заборгованості перед відповідачем, так як відповідач не є кредитором та не має доступу до рахунку позивача у ПАТ «Дельта Банк». При цьому, представник позивача звертає увагу суду на те, що для одержання виконавчого напису необхідно надавати нотаріусу засвідчену стягувачем виписку з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення, із відміткою про непогашення заборгованості, чого відповідачем дотримано не було. Окремо представник позивача наголошує на тому, що на сьогоднішній день редакція Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, з урахуванням постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі № 826/20084/14, передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Оскільки кредитний договір, наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, на переконання представника позивача, даний факт є підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою \~ судді\~ Черкаського\~ районного\~ суду\~ Черкаської\~ області\~ Миколаєнко\~ Т.А.\~ \~від 30\~серпня 2022\~року відкрито\~провадження у\~справі та\~вирішено проводити\~її розгляд\~в порядку\~спрощеного позовного\~провадження без\~повідомлення (виклику)\~сторін 11\~жовтня 2022\~року;\~запропоновано відповідачу\~протягом п`ятнадцяти\~днів із\~дня вручення\~даної ухвали\~подати відзив\~на позовну\~заяву;\~встановлено третім\~особам п`ятнадцятиденний\~строк з\~дня вручення\~даної ухвали\~для подання\~пояснень; зобов`язано\~приватного нотаріуса Київського міського\~нотаріального округу\~Гуревічова О.М.\~надати суду\~копії матеріалів,\~на підставі\~яких було\~вчинено виконавчий\~напис №\~5551\~від 27\~січня 2020\~року; а Черкаський\~відділ державної\~виконавчої служби\~у Черкаському\~районі Черкаської\~області Центрального\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.Київ) матеріали виконавчого\~провадження №\~69417935 /а.с.\~24-26/. 11 жовтня 2022 року у зв`язку з відсутністю у суду відомостей про належне повідомлення відповідача та третіх осіб про дату, час та місце проведення розгляду справи, судове засідання було відкладено до 02 листопада 2022 року. Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи, що призначений на 02 листопада 2022 року. Зокрема, відповідача було повідомлено про вказаний позов 17 жовтня 2022 року, шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду про відкриття провадження у справі на його офіційну електронну адресу /а.с. 34/. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» не скористалося. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М. та Черкаського відділу державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) письмових пояснень по суті справи не надходило. Витребувані докази суду не надано. В ухвалі про відкриття провадження у справі сторонам було роз`яснено, що відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, та зазначено строки подання такого клопотання. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а, відтак, відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що 12 лютого 2014 року позивач у справі [PERSON] підписала заяву № 003-23015-120214, згідно з якою запропонувала (надала оферту) ПАТ «Дельта Банк» укласти з нею кредитний Договір /а.с. 7/. У подальшому,\~09\~лютого 2018\~року,\~між ПАТ\~«Дельта Банк»\~та Товариством\~з обмеженою\~відповідальністю «Фінансова\~компанія «Європейська\~агенція з\~повернення боргів»\~був укладений\~Договір відступлення\~права вимоги\~№ 194/К,\~відповідно до\~якого право\~вимоги за\~зазначеним вище\~кредитним договором\~перейшло до\~ТОВ «Фінансова\~компанія «Європейська\~агенція з\~повернення боргів»,\~правонаступником усіх\~прав та\~обов`язків якого\~на підставі\~Договору відступлення\~прав вимоги\~№ 20/01/20-1/1\~від 20\~січня 2020\~року є\~Товариство з\~обмеженою відповідальністю\~«ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ\~УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ»\~/а.с.\~8/. У зв`язку з невиконанням [PERSON] кредитних зобов`язань, за період з 08 лютого 2018 року до 24 січня 2020 року включно у неї утворилася заборгованість у сумі 61\~931 грн 99 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту 40\~798 грн 19 коп., заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками і комісією 21\~133 грн 80 коп. /а.с. 8/. 27\~ січня\~ 2020\~ року\~приватний \~нотаріус Київського\~ міського\~ нотаріального\~ округу\~Гуревічов О.М.\~вчинив виконавчий\~напис,\~зареєстрований в\~реєстрі за\~№ 5551,\~яким стягнув\~з позивача\~ [PERSON] \~на користь\~ТОВ «ФІНАНСОВА\~КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ\~АКТИВАМИ» заборгованість\~ у\~ сумі\~ 61\~931\~грн \~99\~коп. за Кредитним договором № 003-23015-120214 від 12 лютого 2014 року. За вчинення даного виконавчого напису з позивача стягнено плату в розмірі 150 грн 00 коп. /а.с. 8/. 27\~грудня 2021\~року директор\~ТОВ «ФІНАНСОВА\~КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ\~АКТИВАМИ» Веліканов\~С.К.\~скерував до Черкаського відділу\~державної виконавчої\~служби у\~Черкаському районі\~Черкаської області\~Центрального міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Київ) заяву про примусове виконання виконавчого напису № 5551 від 27 січня 2020 року /а.с. 11/. З даних Автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що 19 серпня 2022 року Черкаським відділом державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на підставі вищевказаного виконавчого напису відкрито виконавче провадження № 69417935. Таким чином судом установлено, що між сторонами виник спір з приводу правомірності вчинення 27 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за № 5551, про стягнення із [PERSON] грошових коштів на підставі Кредитного договору № 003-23015-120214 від 12 лютого 2014 року. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою № 662 Перелік документів доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову № 662 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Ухвалами Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року зупинено до закінчення касаційного розгляду. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 залишено без змін. Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Відповідно до частин восьмої, одинадцятої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року (далі КАС України), суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині. Резолютивна частина постанови суду про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. У частині п`ятій статті 254 КАС України зазначено, що постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п`ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі. Постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України (стаття 255 КАС України). Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14. Отже, на день вчинення виконавчого напису існувала можливість стягнення заборгованості за виконавчим написом нотаріуса лише за нотаріально посвідченими договорами. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року в справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), а також постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду: від 21.10.2020 року в справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19), від 12.03.2020 року в справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19), від 15.04.2020 року в справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18). Оскільки з матеріалів справи вбачається, що укладений між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] . Кредитний договір № 003-23015-120214 від 12 лютого 2014 року, наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, суд дійшов висновку, що, вчиняючи 27 січня 2020 року виконавчий напис № 5551, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О.М. неправомірно керувався пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23. Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису № 5551 від 27 січня 2020 року таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням нотаріусом під час його вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Як вказала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2021 року в справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Крім того, у постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 554/6777/17-ц (провадження № 61-17750св20) Верховний Суд зазначив, що чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу. До того ж, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання. Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між ним та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису. Матеріали справи відомостей про отримання позивачем (боржником) відповідного повідомлення не містять. У постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 554/6777/17-ц (провадження № 61-17750св20) Верховний Суд зазначив, що встановлення відсутності доказів направлення позичальником листа-вимоги про повернення боргу та отримання боржником такого листа є порушенням встановленої законом процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики на підставі виконавчого напису нотаріуса, що є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. При цьому, суд зауважує, що у постанові від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини». Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58). Інші аргументи та доводи представника позивача специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються і не здатні вплинути на рішення суду. Разом з тим, у позовній заяві представник позивача адвокат Мельник С.Є. просить суд стягнути з відповідача ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» на користь позивача [PERSON] судові виграти, зокрема, за надання правничої допомоги, в розмірі 6 000 грн 00 коп. На підтвердження витрат позивача на правову допомогу представником позивача надано суду Договір про надання правової допомоги від 22 серпня 2022 року /а.с. 20/, попередній розрахунок правничої допомоги від 22 серпня 2022 року /а.с. 16/, а також копію квитанції № б/н від 23 серпня 2022 року на суму 6 000 грн 00 коп /а.с. 19/. Так,\~з Договору про надання правової допомоги від 22 серпня 2022 року /а.с. 20/ вбачається, що він укладений між адвокатом Мельником С.Є. та позивачем [PERSON] . Згідно з п. 3.1. вказаного Договору, гонорар адвоката складає 6 000 грн 00 коп. Відповідно до квитанції № б/н від 23 серпня 2022 року /а.с. 19/ вказаний розмір правової допомоги було оплачено позивачем у повному обсязі. За змістом частин першої шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням\~іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України закріплено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Враховуючи положення статей 137 та 141 ЦПК України, сторона має право на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката за умови подання нею до суду заяви про відшкодування таких судових витрат, яка подана до судових дебатів у справі, подання доказів таких витрат (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснені ним витрати, необхідні для надання правничої допомоги, тощо) до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі. Докази понесених судових витрат на правничу допомогу подано стороною позивача у строк, передбачений частиною восьмою статті 141 ЦПК України. При цьому, суд зауважує, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 28 грудня 2020 року в справі № 640/18402/19. Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем [PERSON] послуг адвоката та понесення нею витрат на правову допомогу. Відтак, суд вважає, що вимога про стягнення із відповідача на користь позивача витрат за надання професійної правничої допомоги в розмірі 6 000,00 грн є обґрунтованою, підтвердженою належними доказами, співмірною зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, а, отже, є такою, що підлягає до задоволення. Підстав для застосування вимог частини 5 статті 141 ЦПК України суд не вбачає та наголошує на тому, що відмова у відшкодуванні судових витрат на підставі положень частини 5 статті 141 ЦПК України є правом, а не обов`язком суду. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з повним задоволенням позову, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 992,40 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved