Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та уточнивши в ході розгляду справи позовні вимоги прохав: Припинити право власності на гараж [ADDRESS] , площею 18.0 кв.м. за [PERSON] (паспорт серія [NUMBER] , виданий Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавський області 07.02.2000р). Визнати право власності на гараж [ADDRESS] , площею 18.0 кв.м. за [PERSON] (паспорт [NUMBER] , виданий Миргородським МВ УМВС України в Полтавський області 04.11.2010 р). Визнати дійсним договір купівлі - продажу гаража [ADDRESS] укладеним між [PERSON] та [PERSON] 13.07.2015 року. Мотивує тим, що 13 липня 2015 року між ним та [PERSON] було укладено договір строкової позики, відповідно до він надав у борг [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті загальною сумою 10000 доларів США, строком на 6 (шість) місяців, починаючи з 13 липня 2015 року до 13 січня 2016 року. У даній розписці зазначено, що у разі неповернення даної суми коштів в обумовлений строк [PERSON] зобов`язується передати [PERSON] гараж [ADDRESS] , що належить йому на праві приватної власності. У зазначений у розписці строк [PERSON] кошти [PERSON] не повернув та надав останньому ключі від гаражу [ADDRESS] , однак ухилявся від оформлення права власності на даний гараж та не повернув суму взяту у борг. [INFO] відповідач [PERSON] помер. Позивач вказує, що оскільки [PERSON] та [PERSON] домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується розпискою і відбулося його повне виконання шляхом передачі [PERSON] коштів, а [PERSON] у користування гараж, але [PERSON] ухилявся від його нотаріального посвідчення, тому у відповідності до ст. 220 ЦК України такий договір є дійсним. 21.01.2021 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, скасування запису про реєстрацію права власності. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] вказував, що 09 грудня 2020 року ухвалою суду його залучено в якості правонаступника відповідача до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, у зв`язку з смертю його батька - [PERSON] . Так, його покійному батьку [PERSON] на праві власності належав гараж [ADDRESS] . Позивач за зустрічним позовом вважає, що доводи [PERSON] щодо наявності спірної розписки не відповідають дійсності, оскільки у його покійного батька був відсутній умисел брати у борг кошти у [PERSON] та писати розписку, а вказані обставини у позові [PERSON] лише свідчить, що розписка є фіктивним документом. До того ж, покійний [PERSON] не писав та не підписував ніяку розписку, на розписці, яка надрукована стоїть підпис невідомої особи. Більше того, покійний [PERSON] гроші не позичав у [PERSON] , а давав гараж у тимчасове користування. У 1995 році [PERSON] було надано дозвіл на будівництво гаражу, що підтверджується витягом із рішення виконавчого комітету Октябрської районної ради народних депутатів від 26.09.1995 року № 400. Рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 23.12.2003 р. № 563 оформлено право приватної власності на гараж № [NUMBER] , побудований в автогаражному колективі «Рассвет», що по [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] . Після смерті батька [PERSON] вступив у спадщину та право власності на спірний гараж не набув, так як було прийнято рішення про визнання права власності на гараж за [PERSON] , яке було скасовано. Таким чином, позивач вважає, що він є спадкоємцем після померлого батька [PERSON] , якому гараж належав на праві власності. Позивач вказує, шо він є законним правонаступником та спадкоємцем після смерті [PERSON] а [PERSON] створює перешкоди у користуванні та розпорядженні гаражем та прийнятті спадщини, так як за ним оформлено право власності на гараж відповідно до рішення суду, яке скасовано, але запис про реєстрацію права власності не скасовано. 03.06.2016 року ухвалою суду відкрито провадження по справі. 16 червня 2016 року рішенням Октябрського районного суду м. Полтави позов [PERSON] задоволено та припинено право власності на гараж [ADDRESS] , за [PERSON] та визнано право власності на гараж [ADDRESS] за [PERSON] . 10.10.2019 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави заяву про перегляд заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16.06.2016 року задоволено та заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16.06.2016 року, ухвалене у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, - скасувано та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 02 листопада 2020 року Полтавський апеляційний суд розглянув в порядку письмового провадження в м. Полтаві цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 20 січня 2020 року, від 23 березня 2020 року, від 16 червня 2020 року та ухвалив апеляційні скарги [PERSON] задовольнити, а справу направити до Октябрського районного суду м. Полтави для продовження розгляду. 09 грудня 2020 року ухвалою суду залучено [PERSON] в якості правонаступника відповідача у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. 24.02.2021 року ухвалою суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, скасування запису про реєстрацію права власності - прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. 20.08.2022 року від [PERSON] надійшов письмовий відзив на позовну заяву в якій останній заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позову. 26.08.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом у судове засідання не з`явився, подав клопотання в якому підтримав свої позовні вимоги, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги, проти задоволення первісного позову заперечував. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - адвокат Ковжога О.І. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги за зустрічним позовом, проти задоволення первісного позову заперечував. Суд, вислухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст.4, ч. 2 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст.12ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. ст.76,77,79,80 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ч. ч. 1, 3 ст.12, ч. ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 13 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір строкової позики, відповідно до якої він надав у борг [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті загальною сумою 10000 доларів США, строком на 6 (шість) місяців, починаючи з 13 липня 2015 року до 13 січня 2016 року. У даній розписці зазначено, що у разі неповернення даної суми коштів в обумовлений строк [PERSON] зобов`язується передати [PERSON] гараж [ADDRESS] , що належить йому на праві приватної власності. Позивач за первісним позовом вказує, що у зазначений у розписці строк [PERSON] кошти [PERSON] не повернув та надав останньому ключі від гаражу [ADDRESS] , однак ухилявсяся від оформлення права власності на даний гараж та не повернув суму взяту у борг. Відповідно до змісту ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 545ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12. На підтвердження неповернутого відповідачем боргу за позикою, позивачем до матеріалів справи долучено копію розписки. Оригінал боргової розписки в матеріалах справи відсутній, позивачем не надавався. У зв`язку із запереченнями укладення зазначеної розписки відповідачем за клопотанням [PERSON] ухвалою суду від 24.02.2021 року було призначено судову почеркознавчу експертизу, 24.05.2021 року на адресу суду надійшло повідомлення від Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 13.05.2021 стосовно неможливості надання висновку судово-почеркознавчої експертизи. Повідомлення мотивоване тим, що клопотання експертів не виконано оригінал досліджуваного документа ( оригінал розписки) не надходив. Відповідно до ч 1 та 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними єдокази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.ст. 78,79,80 ЦПК України). Відповідно до ч.1,2 та 6 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. У відповідностідо ч.1ст.81ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини,на яківона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтверджуються лише копією спірної розписки, з якої суд не може дійти висновку щодо наявності чи відсутності обставин (фактів), якими обґрунтовано позовні вимоги, оригінал розписки як основний доказ не було надано позивачем за первісним позовом чи його представником на дослідження в судовому засіданні та для проведення призначеної судом експертизи, а тому суд вважає позовні вимоги недоведеними та приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки копія вказаної розписки не є достатнім доказом. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, скасування запису про реєстрацію права власності, суд зазначає наступне. Відповідно до витягу із рішення виконавчого комітету Октябрської районної ради народних депутатів від 26.09.1995 року № 400 вбачається, що [PERSON] було надано дозвіл на будівництво гаражу. Рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 23.12.2003 р. № 563 оформлено право приватної власності на гараж № [NUMBER] , побудований в автогаражному колективі [ADDRESS], на ім`я [PERSON] . Відповідно до копії технічного паспорту на гараж № [NUMBER] , побудований в автогаражному колективі [ADDRESS], вбачається що власником вказаного гаражу, є є [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, його правонаступником є його син [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, після смерті батька [PERSON] вступив у спадщину та право власності на гараж, який належить [PERSON] не набув, так як було прийнято заочне рішення про визнання права власності на гараж за [PERSON] , яке було скасовано ухвалою суду. Позивач за зустрічним позовом вказує, що його померлий батько [PERSON] був фактичним власником гаража, а [PERSON] є його законним правонаступником та спадкоємцем, [PERSON] створює перешкоди у користуванні та розпорядженні гаражем та прийнятті мною спадщини, так як за ним оформлено право власності на гараж відповідно до рішення суду, яке скасовано, але запис про реєстрацію права власності не скасовано. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.05.2019 року у справі № 552/7636/14-ц вказала, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння. Отже, [PERSON] на праві приватної власності належав гараж [ADDRESS] . Крім того, вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. (постанова Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 457/1258/14-ц (провадження № 61-5030св18), від 27 червня 2018 року у справі № 344/9922/15-ц (провадження № 61-24656св18), від 04 липня 2018 року у справі № 335/640/15-ц (провадження № 61-16872св18), від 25 липня 2018 року у справі № 640/8456/16-ц (провадження № 61-16012св18), від 19 грудня 2018 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-11310св18). Відповідно до п.2 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пунктом 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 р. №3502/5, передбачено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, «заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили». Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ від 26.10.2011 р. № 1141, у пункті 41 закріпив, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Діючим законодавством закріплено, що скасування запису про реєстрацію права власності можливе лише у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності. Таким чином, суд вважає, що запис про реєстрацію права власності на гараж [ADDRESS] за [PERSON] , вчинений згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави № 554/4446/16-ц від 16.06.2016 року підлягає скасуванню, у зв`язку з скасуванням вищевказаного рішення ухвалою суду від 10.10.2019 року. Так, позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом, як встановлено судом, не є власником спірного майна, ним не доведено правомірності користування таким майном (гаражем), проте останній використовує гараж, чим порушує права власника. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом звільнення приміщення. При цьому, [PERSON] не було підтверджено жодним доказом про наявність у нього на час подання позову права користування чи володіння вказаним гаражем, не доведено факту укладення договору позики та наявності у померлого [PERSON] боргу за розпискою, тому оскільки [PERSON] незаконно користується гаражем, це свідчить про наявність з боку відповідача за зустрічним позовом перешкод у доступі, користуванні та розпорядженні вказаним нежитловим приміщенням його власником. За вказаних обставин, оскільки відповідач використовує спірне нежитлове приміщення без законних підстав, а позивач позбавлений можливості реалізувати своє право користування і розпорядження майном, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом звільнення усунення перешкод у здійсненні права власності користування та розпорядження майном - гаражем [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved