Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 2006 року вона набула у власність квартиру [ADDRESS] , яку 31 березня 2008 року передала в іпотеку ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого на цей час є ТОВ «Парадайз Фінанс». Позивач зауважує, що після залучення її до участі в судових справах № 757/979/21 у січні 2021 року та в справі № 757/28519/21 у травні 2021 року, їй стало відомо про те, що вказаний об`єкт нерухомості відчужено згідно з договором купівлі-продажу від 27 грудня 2018 року, укладеним від її імені [PERSON] на підставі довіреності від 22 травня 2016 року, із [PERSON] , яка провела реєстрацію права власності за собою на зазначене вище житлове приміщення. Позивач, посилаючись на те, що вона довіреності не видавала та не підписувала, і доручення на продаж належної їй квартири не надавала, на час оформлення спірних довіреності та договору купівлі-продажу перебувала за межами України, крім того, відчуження спірного житлового приміщення відбулося під час його арешту та відсутності згоди іпотекодержателя, змінивши предмет позову, просить: визнати недійсною довіреність, видану на ім`я [PERSON] , посвідчену [INFO] за реєстровим № 283 приватним нотаріусом ОРНО Київської області Щуром О.І.; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 27 грудня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тверською І.В. за реєстраційним № 680 і застосувати наслідки недійсності цього договору шляхом повернення вказаного житлового приміщення у її власність; скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Тверської І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 грудня 2018 року, індексний номер 44860273; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , здійснену приватним нотаріусом КМНО Тверською І.В., номер запису про право власності 29679397; визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді від 29 липня 2021 року відкрито провадження в указаній цивільній справі для розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 20 вересня 2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано документи у приватних нотаріусів КМНО Тверської І.В.і Гунько І.І. , Київського обласного державного нотаріального архіву, Департаменту нотаріату та державної реєстрації Міністерства юстиції України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та у КП Київської міської ради «Київське МБТІ». 16 листопада 2021 року до суду надійшла заява від представника [PERSON] про застосування позовної давності, в якій також зазначено, що остання заперечує проти задоволення заявлених позовних вимог. 24 січня 2022 року до суду надійшли пояснення на позовну заяву від представника позивача, в який адвокат Шупик А.В. вказує про те, що відповідачем не надано доказів виїзду нотаріуса за кордон для посвідчення оспорюваної довіреності; внаслідок відсутності згоди іпотекодержателя на зняття іпотечного обтяження та продаж спірної квартири порушено вимоги ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» та ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; позивач визнана потерпілою та є цивільним позивачем у кримінальному провадженні за фактом підробки документів і шахрайських дій збоку осіб, які брали участь в оформленні оспорюваних правочинів. Ухвалою суду від 26 січня 2022 року вказаний позов, в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, площею 294, 9 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від 13 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ОРНО Київської області Щуром О.І. за реєстраційним № 624; витребування від [PERSON] у власність [PERSON] житлового будинку, площею 294, 9 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 370595480000); визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від 13 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ОРНО Щуром О.І. за реєстраційним № 627; витребування від [PERSON] у власність [PERSON] земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:72:513:0082), площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - залишено без розгляду. Ухвалою суду від 09 листопада 2022 року закінчено підготовче провадження в справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направив суду заяву з якої вбачається, що позов підтримує та просить задовольнити. Справу просить слухати за його відсутності. У судове засідання відповідач не з`явилася. Про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відзиву на позовну заяву від [PERSON] до суду не надходило. Від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача, в якій останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Треті особи в судове засідання не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Пояснень на позовну заяву від третіх осіб до суду не надходило. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 09 березня 2006 року позивач придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 31 березня 2008 року [PERSON] передала в іпотеку ВАТ «Родовід Банк» вказане вище житлове приміщення згідно з укладеним 31 березня 2008 року кредитним договором. Згідно з договором від 09 жовтня 2020 року до ТОВ «Парадайз Фінанс» перейшло право вимоги за вказаними кредитним і іпотечним договорам. Також судом з`ясовано, що 27 грудня 2018 року між позивачем, від імені якої на підставі довіреності від 22 травня 2016 року діяв [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом ОРНО Щуром О.І., та [PERSON] , укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна. За умовами цього договору [PERSON] продала, а [PERSON] придбалаквартиру [ADDRESS] .Цей правочин посвідчено приватним нотаріусом КМНО Тверською І.В., про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 грудня 2018 року, та проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на це житлове приміщення приватним нотаріусом КМНО Тверською І.В., номер запису про право власності 29679397. Разом із цим, судом з`ясовано та підтверджується листом Державної прикордонної служби України (Головний центр обробки спеціальної інформації) № 0.184-15612/0/15-19 вих. від 25 квітня 2019 року, що 07 березня 2016 року позивач перетнула державний кордон (КПВВ Чаплинка, виїзд). Іншої інформації та відомостей про перетинання [PERSON] державного кордону, немає. Також судом встановлено, що в зв`язку з непогашенням боргу позивачем перед АТ «Родовід Банк», останнім не було надано згоду на зняття заборони відчуження нерухомого майна, а саме: предмета іпотеки - квартири [ADDRESS] . Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 цієї ж статті). Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст. ст. 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із ч.1 ст. 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Позивач посилається на те, що вона не підписувала оспорювану довіреність від 22 травня 2016 року на ім`я [PERSON] , на підставі якої від її імені 27 грудня 2018 року укладено оспорюваний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч. ч.2,3 ст. 215 ЦК України висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного правочину в мотивувальній частині судового рішення. Оскільки, [PERSON] не підписувала, як довіреність від 22 травня 2016 року, так і відповідно договір купівлі-продажу від 27 грудня 2018 року, тому вказані обставини можуть свідчити про їх неукладеність. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно зі ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому, власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч.1 ст. 388 ЦК України (п. 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав»). До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, що дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст. ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. З урахуванням наведеного, суд, вважає, що правових підстав для задоволення позову [PERSON] в обраний нею спосіб шляхом визнання недійсними оспорюваних правочинів та застосування реституції (ст. 216 ЦК України немає, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину, у зв`язку із чим, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Отже, позивач має право захистити свої порушені права шляхом витребування оспорюваної квартири в порядку ст. 388 ЦК України від добросовісного набувача вказаної нерухомості за договором купівлі-продажу від 27 грудня 2018 року - [PERSON] , оскільки як вона зазначає не мала наміру відчужувати належне їй житлове приміщення, повноваженнями щодо його відчуження представника не наділяла, дії останнього не відповідали її волі, вона не схвалила в подальшому вчинений від її імені правочин, отже договір купівлі-продажу оспорюваної нерухомості від 27 грудня 2018 року укладено без волевиявлення її власника, однак таких вимог (віндикації як способу захисту права власності) в межах вказаної справи нею не заявлено. В постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року в справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року в справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Тому з огляду на обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, суд відмовляє в задоволенні позову. Оскільки, вимоги [PERSON] про скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Тверської І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 грудня 2018 року, індексний номер 44860273 та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , здійсненої приватним нотаріусом КМНО Тверською І.В., номер запису про право власності 29679397 та визнання за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , є похідними від її вимог про визнання оспорюваних правочинів недійсними, тому вони також не підлягають задоволенню. При цьому, якщо позивач вважає, що її право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування майна, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав, що виключає необхідність пред`явленнятакому випадку вимог про визнання за [PERSON] права власності в судовому порядкуна квартиру [ADDRESS] . Крім того, суд зазначає, що відчуження квартирипозивача як боржника, яка перебуває в іпотеці банку без його згоди, жодним чином не порушує права самої [PERSON] . На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed