Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м Запоріжжя із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їй з дітьми на праві приватної спільної часткової власності (в рівних частках по 1/3) на підставі посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гавриленко Н.Ю. договору міни № 376 від 02.10.2015 року, укладеного з [PERSON] , належить квартира [ADDRESS] . Зазначає, що колишній власник квартири [PERSON] з 02.10.2015 року, втративши право власності, в квартирі не мешкала, померла [INFO] за іншим місцем постійного проживання, на підтвердження чого видано свідоцтво «Про смерть». Відповідач [PERSON] з 19.11.2013 року був зареєстрований в квартирі, але взагалі ніколи не проживав, в утриманні житла участі не брав та не бере, особистих речей відповідача в квартирі немає і взагалі квартирою він не цікавиться. Факт реєстрації відповідача [PERSON] порушує право позивачів на вільне розпорядження і користування майном, створює певні незручності, надмірне нарахування плати за комунальні послуги, відсутність можливості отримати житлову субсидію, позбавляє можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд. Позивачами з відповідачем втрачений зв`язок. На підставі вищенаведеного позивачі просять усунути їм перешкоди у користуванні спільною частковою власністю квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] втратившим з 02.10.2015 року право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2022 року відкрито загальне позовне провадження, яка призначена до розгляду у підготовчому засіданні на 13.09.2022 року. У підготовче судове засідання сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.09.2022 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду на 09.11.2022року. У судове\~засідання \~09.11.2022\~р.\~позивач [PERSON] \~не з`явилася,\~надавши заяву,\~в якій\~від свого\~імені та\~діючи в\~ інтересах\~ неповнолітніх\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~просила розглядати справи без їх участі, позов підтримує. Відповідач [PERSON] у судове засідання 09.11.2022 р. не з`явився, надав суду заяву про визнання позову, у якій повністю підтвердив обставини, викладені позивачами, а саме відповідач визнав те, що він дійсно з 19.11.2013 року був зареєстрований в квартирі, але ніколи не проживав, в утриманні житла участі ніколи не брав та не бере, особистих речей в квартирі немає і взагалі квартирою він не цікавиться. Просить суд розглянути заяву про визнання позову в його відсутність (а. с. 30). В силу ч. 2 ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1\~ст.206 ЦПК України\~відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.4\~ст.206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16\~ЦК України кожна\~особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За визначенням ч.1\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи. Судом встановлено, що позивачам на праві приватної спільної часткової власності (в рівних частках по 1/3) на підставі посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гавриленко Н.Ю. договору міни № 376 від 02.10.2015 року, укладеного між позивачами та [PERSON] , належить квартира [ADDRESS] (а. с. 5-6; 7-9). Статтею 41 Конституції України\~\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ч. 1 ст. 383 ЦК України вказано, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати усунення будь-яких порушень права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 344/12223/19 від 05.10.2022). В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 336/1773/17 від 14.05.2020 зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом з тим, їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (ст. 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про виселення є достатньою правовою підставою для зняття її з реєстрації при зверненні зацікавленої особи до відповідних органів в передбаченому законом порядку. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що порушення прав позивачів, як співвласників квартири [ADDRESS] полягає саме в тому, що вони не можуть реалізувати в повному обсязі своє право власності на нерухоме майно, оскільки вимушені оплачувати плату за комунальні послуги в більшому розмірі з огляду на те, що ці послуги нараховуються відповідними установами з огляду на всіх зареєстрованих в квартирі, в тому числі, і з урахуванням відповідача [PERSON] , який не проживає в квартирі і не користується послугами. Також права співвласників квартири порушуються в зв`язку з тим, що з причини наявності реєстрації в цій квартирі [PERSON] , позивачці [PERSON] , яка є інвалідом 2-ї групи безстроково, відмовляють у призначенні субсидії. На думку суду, за таких обставин права позивачів порушені у контексті ст. 8 Конвенції, як і порушено їх права співвласників житлового приміщення, гарантовані також ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд вважає, що необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачів. У даній справі інтереси позивачів як співвласників житла та відповідача (який взагалі не користувався цим житлом), перевищують інтереси відповідача, а поважних причин непроживання відповідача у вказаній квартирі судом не встановлено. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач взагалі ніколи не проживав у квартирі [ADDRESS] , не був членом сім`ї співвласників цієї квартири, спільного господарства з позивачами не вів та не приймав участь у витратах на утримання квартири. Ці обставини відповідачем визнаються, про що він зазначив у своїй заяві на адресу суду (а. с. 30). З огляду на зазначене, враховуючи, що обставини, на які посилаються позивачі, щодо усунення перешкод у користуванні їх спільною власністю (квартирою) - шляхом визнання [PERSON] втративши з 02.10.2015 року право користування цією квартирою, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, відповідачем визнаються, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку про обґрунтованість позову та наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ч.\~1 ст.\~142 ЦПК\~України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору Позивач звільнений від сплати судового збору як інвалід 2-ї групи. Частиною 6 ст.\~141 ЦПК\~України передбачено якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного, 50 відсотків судового збору, що належав до сплати за подання позову до суду, стягується із відповідача на користь держави.

Outcome: approved