Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою в якій просить встановити факт смерті батька [PERSON] , [INFO] , уродженця села Михайлівка Кремінського району Луганської області, громадянина України, померлого [INFO] на тимчасово окупованій території України в місті Луганськ Луганської Народної Республіки. В обґрунтування\~заяви зазначає,\~що заявнику\~отримати свідоцтво\~про смерть\~ [PERSON] у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті батька. Заявник у судовому засіданні відсутня. Представник заінтересованої\~особи \~ у\~судове засідання\~не з`явився,\~про час\~та місце\~розгляду справи\~повідомлені належним\~чином. Неявка заінтересованої особи не перешкоджає проведенню судового засідання. Суд, дослідивши докази по справі, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню за наступних підстав. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути\~подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Судом встановлено,\~що [PERSON] є батьком [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.03.1971 року. Сновським районним\~відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Північно \~Східного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (\~м.\~Суми) було відмовлено\~у державній\~реєстрації смерті\~ [PERSON] у зв`язку з тим, що заявником для підтвердження факту смерті останньої пред`явлено документ, виданий на території, де органи влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. З матеріалів\~справи вбачається,\~що [PERSON] помер [INFO] у на тимчасово окупованій території України в місті Луганськ,\~ Луганської\~області внаслідок дисциркуляторної енцефалопатії ІІІ ступеня, атеросклерозу судин головного мозку, що вбачається з довідки про причину смерті № 252\~ від 23 вересня \~2022\~року. Відповідно до положень\~Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII\~(з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними. якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ) виданий цими органами або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей", постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", та постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року "Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування", м.Горлівка Донецької області визнано тимчасово окупованою територією. А тому вказані документи про смерть [PERSON] не створюють правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до cm.cm. 3, 8, 9\~Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися,\~якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН\~від 21\~червня\~1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність\~триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як наприклад реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип v своїй практиці, зокрема в\~рішеннях\~ЄСПЛ «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v.Turkey, 18.12.1996, 45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v.Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v.the of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше\~означало б\~зовсім позбавляти\~людей,\~що проживають\~на цій\~території,\~всіх їх\~прав щоразу,\~коли вони\~обговорюються в\~міжнародному контексті,\~що означало\~б позбавлення\~їх навіть\~мінімального рівня\~прав,\~які їм\~належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, №96). При цьому,\~за логікою\~цього рішення,\~визнання актів\~окупаційної влади\~в обмеженому\~контексті захисту\~прав мешканців\~окупованих територій\~ніяким чином\~не легітимізує\~таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, №92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням\~для прав,\~передбачених Конвенцією,\~завжди має\~бути їх\~ефективна захищеність\~на території\~всіх Договірних\~Сторін,\~навіть якщо\~частина цієї\~території знаходиться\~під ефективним\~контролем іншої\~Договірної Сторони\~(тобто\~є окупованою)» (Mozer v.Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, №142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно (абсолютно) обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі\~вищевикладеного,\~враховуючи сукупність\~наданих доказів,\~суд вважає\~що факт\~смерті [PERSON] встановленим.

Outcome: approved