Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

у листопаді 2021 року [PERSON] звернувся з позовом до акціонерного товариства «Альфа-банк» (далі - АТ «Альфа-банк», банк) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Позов мотивований тим, що в забезпечення виконання грошових зобов`язань за договором кредиту між акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк») та [PERSON] укладено договір іпотеки № 030.29-50/259-К, відповідно до якого, з урахуванням договору від 25 березня 2009 року про внесення змін та доповнень до договору іпотеки № 030.29-50/259К від 9 листопада 2007 року, передано Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно з внесеним записом в ЄДР правонаступником акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» є акціонерне товариство «Альфа-Банк». 1 жовтня 2021 року о 15 год 55 хв державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. (далі - [PERSON] ) прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 60720461, на підставі якого 27 вересня 2021 року о 19 год 21 хв до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно включено запис № 44273493 про право власності акціонерного товариства «Альфа-Банк» на квартиру [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності АТ «Альфа-Банк» був вказаний вище договір іпотеки. Прийняте рішення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. є протиправним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на наступне: вимоги про усунення порушень основного зобов`язання боржнику надіслано не було; оцінка майна, на яке звертається стягнення, не відповідає вимогам законодавства; вказаний предмет іпотеки є єдиним місцем проживання [PERSON] та членів його сім`ї малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , звернення стягнення на житловий будинок можливе лише з дозволу служби у справах дітей та сім`ї. Посилаючись на наведене, просить суд ухвалити рішення, яким скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер запису про право власності/довірчої власності: № 44273493, індексний номер: № 60720461 від 1 жовтня 2021 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за акціонерним товариством «Альфа-Банк». Разом із позовною заявою до суду надійшла заява про забезпечення позову. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 листопада 2021 року задоволено заяву представника позивача - адвоката Брижатого С.В. про забезпечення позову. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 листопада 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 7 лютого 2022 року до суду надійшли пояснення АТ «Альфа-Банк», в яких представник відповідача заперечував проти задоволення позову, вказував, що приписами іпотечного договору передбачалася можливість реєстрації права на предмет іпотеки саме на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в 4.5 договору іпотеки; щодо посилань позивача про неотримання вимог про усунення порушень основного зобов`язання, то ця інформація представника позивача не відповідає дійсності, оскільки вказана вимога була отримана [PERSON] ; посилання позивача на необхідність подавати звіт про оцінку предмета іпотеки є необґрунтованими, згідно з якою пункт 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не встановлює необхідності подачі звіту про оцінку іпотеки державному реєстратору. Державному реєстратору в обов`язковому порядку подається довідка іпотекодержателя, що містить відомості про вартість предмета іпотеки, визначеному суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату, не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації, такий висновок про вартість майна суб`єкта оціночної діяльності було виготовлено і надано державному реєстратору; щодо єдиного місця проживання членів сім`ї та малолітніх дітей у вказаному предметі іпотеки, то представник зазначив про те, що при укладенні договору іпотеки права малолітніх дітей порушені не були, вони не були власниками та не користувалися нерухомістю, яка передавалася в іпотеку, не були там зареєстровані, звернення стягнення на предмет іпотеки не є правочином, а є актом індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, отримання дозволу служби у справах дітей та сім`ї нормами чинного законодавств не передбачено. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2022 року вирішено питання про витребування доказів у справі. 21 липня 2021 року банком надіслано належним чином засвідчені копії витребуваних доказів. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті та визнано обов`язковою явку представника відповідача - акціонерного товариства «Альфа-Банк» в судове засідання. Вивчивши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази у справі, встановивши такі обставини та визначені до них правовідносини, суд дійшов до таких висновків. 9 листопада 2007 року між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-банк», укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/259-К, за яким позивачу надано кредит у розмірі 112 500 доларів США зі сплатою 12,25 % річних. На забезпечення виконання договору 9 листопада 2007 року між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк», перейменованим в АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-банк», укладено іпотечний договір № 030.29-50/259-К, за яким в іпотеку банку передано належне позивачу нерухоме майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 31-36). 25 березня 2009 року укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки № 030.29-50/259К від 9 листопада 2007 року. Згідно з пунктом 4.1 іпотечного договору в разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем та/або позичальником зобов`язань за основним зобов`язанням іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 4.5.3 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку". 1 жовтня 2021 року державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером 60720461, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок за АТ «Альфа-банк». Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон щодо об`єкта нерухомого майна № 278653262 підставою виникнення права власності АТ «Альфа-банк» на нерухоме майно є договір іпотеки № 030.29-50/259-К. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України). За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог. У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру. Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі. Спірні правовідносини виникли з приводу того, що у зв`язку з неналежним виконанням позивачем укладеного з банком кредитного договору утворилася заборгованість. На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором банк звернув стягнення на предмет іпотеки, право власності на яке за банком зареєстроване державним реєстратором. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України). Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. При цьому у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Отже, іпотека є особливим видом застави, за яким виконання зобов`язань забезпечується виключно нерухомим майном. Іпотека регулюється не лише загальним законодавством - ЦК України, Законом України «Про заставу», а й спеціальним -Законом України «Про іпотеку». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У частині першій статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У частинах першій, третій статті 33 цього Закону передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з положеннями частин першої - третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. У пунктах 4.1, 4.5.3 іпотечного договору передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язанням іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (а. с. 33). Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Зазначені вище пункти іпотечного договору містять відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням. На підставі іпотечного договору, яке містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя 1 жовтня 2021 року державним реєстратором прийнято оскаржувані рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно (предмет іпотеки) за АТ «Альфа-Банк». Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 затверджений Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Пунктом 61 цього Порядку (із змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України 2 липня 2021 року) передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відпра1влення, або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами); 3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації; 4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). 21 липня 2022 року на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів відповідачем надіслані необхідні для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки копії документів. З матеріалів доданих до пояснень представника відповідача вбачається, що 25 квітня 2019 року на адресу [PERSON] надіслано повідомлення від 19 квітня 2019 року вих. № УСБ/2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підстав договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, яке отримано [PERSON] , про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 78-82). Підтвердженням надіслання іпотекодавцю письмової вимоги щодо усунення виконання договору позики, отже й завершення 30-денного строку з моменту її отримання є повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211. Відповідно до п. 6. 2 іпотечного договору передбачено, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмові формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатись дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача. На спростування доводів позивача щодо ненадіслання на адресу боржника [PERSON] вимог відповідачем надано копію повідомлення від 19 квітня 2019 року вих. № УСБ/2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підстав договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, яка була надіслана заявнику 25 квітня 2019 року і отримана ним, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 82). Доводи представника позивача щодо неотримання відповідної вимоги на увагу не заслуговують, спростовуються матеріалами справи та свідчать про недобросовісність іпотекодавця. За змістом пункту 61 цього Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (із змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України 2 липня 2021 року) серед документів, які подаються державному реєстратору зазначена довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації. Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідачем не дотримано вимог щодо оцінки майна, на яке звертається стягнення. Однак позивачем не враховано, що станом на момент здійснення державної реєстрації (1 жовтня 2021 року) п. 57, на який посилається представник позивача, у позовній заяві не міститься переліку документів, які подаються реєстратору, а відповідний перелік визначений був у п. 61 Порядку. Пункт 61 Порядку вже не встановлював необхідності подання звіту про оцінку майна, а встановлював обов`язок подання довідки іпотекодержателя, що містить відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації. Згідно з висновком про вартість майна від 12 серпня 2021 року, що міститься в матеріалах справи вартість об`єкта оцінки предмету іпотеки двокімнатної квартири [ADDRESS] становить 1 182 900 грн (а.с. 130). Таким чином в цій частині доводи є необґрунтовані. Щодо посилання представника позивача, що вказаний предмет іпотеки є єдиним місцем проживання [PERSON] та членів його сім`ї малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , звернення стягнення на житловий будинок можливе лише з дозволу служби у справах дітей та сім`ї. На підтвердження вказаних обставин суду надано копія паспорту [PERSON] та довідку про місце реєстрації [PERSON] (а.с. 27, 41). Доказів на підтвердження обставин, що у квартирі, на яку звернуто стягнення, також зареєстрована малолітня [PERSON] представник позивача не надає. Крім того, позивачем не доведено, що у позивача відсутнє інше майно, та квартира є єдиним місцем проживання позивача та його дітей, матеріали справи не містять інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, складено щодо [PERSON] . З урахуванням установлених судом обставин справи, а саме наявності невиконаного основного зобов`язання, існування чинного договору іпотеки, умови якого позивачем не оспорюються, суд вважає, що права позивача не порушено. Крім того, суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19). При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)). Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Такий позов [PERSON] не був заявлений, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у пункті 5 частини третьої статті 2 та статті 13 ЦПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права та їх обтяжень суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, № провадження № 14-212цс21). Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)). У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача права володіння майном; відсутність або наявність в особи права володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Підстави припинення іпотеки передбачені у статті 17 Закону України «Про іпотеку». Зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її ; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. З позовної заяви представника позивача [PERSON] вбачається, що позивач вимог про визнання іпотеки припиненою не заявляє, не спростовує невиконання ним умов кредитного договору та наявності кредитної заборгованості. Відповідно до умов укладеного ним іпотечного договору, який ним не оспорено ні в цілому, ні в частині, передбачено, зокрема, можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтю 37 Закону України «Про іпотеку». Адвокат Брижатий С.В. у позові заявляє, що права позивача порушено державною реєстрацією права власності на нерухоме майно за банком та внесення записів за останнім про державну реєстрацію права власності, не заперечуючи права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з неналежним виконанням основного зобов`язання, що спричинило наявність заборгованості. Заявлені позивачем вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності не впливають і не можуть вплинути на права позивача щодо права на предмет іпотеки. Таким чином, у задоволенні позові необхідно відмовити.

Outcome: dismissed