Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про реєстрацію місця проживання та просить суд зареєструвати її за адресою: [ADDRESS] . В уточненій позовній заяві вказує, що 15.08.2015 року нею було отримано ордер № 508 серії «Г» на житлову площу в гуртожитку по [ADDRESS] . Підставою для видачі такого ордеру стало рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради №262/4 від 26.06.2015 року про оформлення ордерів мешканцям гуртожитку по [ADDRESS] з метою подальшої передачі жилих приміщень у власність громадянам. Далі позивач зазначає, що у 2017 році вона передала заяву з доданими документами у відділ приватизації житла районної адміністрації ЗМР по Олександрівському району для вирішення питання про приватизацію належної їй [ADDRESS] . Із письмової відповіді районної адміністрації ЗМР по Олександрівському району від 05.07.2022 року вона дізналась, що процес приватизації вказаної кімнати до теперішнього часу не завершено. В подальшому позивач по сімейним обставинам за власною заявою знялась з реєстрації з адреси гуртожитку. Між тим вказує, що фактичного місця проживання вона не змінювала, та проживати і користуватись приміщенням не переставала. Комунальні та інші належні платежі здійснювала добросовісно та вчасно. Заборгованості по оплаті за тримання будинку та прибудинкової території на теперішній час не має. Крім того, зазначає, що 05.07.2021 року вона звернулась із заявою до відділу реєстрації фізичних осіб по Олександрівському району м. Запоріжжя із проханням поновити її реєстрацію в [ADDRESS] . Однак в реєстрації Позивачу було відмовлено на підставі ст. 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Фактично відмовлено в реєстрації по двом причинам. По перше надано копію ордеру на вселення, а не оригінал. По друге ордер на вселення втратив свою чинність. Такий висновок було викладено в листі про розгляд скарги про відмову в реєстрації направленому Позивачу від імені Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 10.12.2021 року, копію якого надала суду. Позивач вважає, що відповідно до п. 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року\~орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Перелік підстав є вичерпний і не підлягає додатковому розширенню чи тлумаченню. Також позивач вважає, що до компетенції органу реєстрації не входить функція визнання недійсності документу, і що це є функцією судових органів влади. Тому вважає, що посилання на недійсність ордеру є незаконними. Вказує, що законність отримання житла і права проживання підтверджуються рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 262/4 від 26.06.2015 року, і що це рішення державного органу влади ніким не скасовано та не відмінялось. Просить суд зареєструвати її за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2022 року по справі відкрите спрощене провадження та справу призначено до слухання на 04 жовтня 2022 року на 10 год. 00 хв. 17.10.2022 року до канцелярії суду від представника Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Ветушко М.Ю. надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому він просить суд відмовити у задоволенні позову. Посилається на те, що позивачу законно відмовлено в реєстрації її місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Також вказує, що основною причиною відмови в реєстрації позивачки є те, що у позивачки на момент звернення в наявності була лише копія ордеру №508 серії «Г» від 15.07.2015 року і що ордер на момент звернення втратив чинність, оскільки строк його дії становить 30 днів, про що зазначено на самому ордері. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнений позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених в уточненій позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав зазначених у своєму відзиві. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, та всі надані сторонами письмові докази приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Враховуючи той факт, що право на справедливіш суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 15.08.2015 року [PERSON] було отримано ордер № 508 серії «Г» на житлову площу в гуртожитку по [ADDRESS] . Підставою для видачі такого ордеру стало рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради №262/4 від 26.06.2015 року про оформлення ордерів мешканцям гуртожитку по [ADDRESS] з метою подальшої передачі жилих приміщень у власність громадянам (а.с. 13). У 2017 році позивач [PERSON] передала заяву з доданими документами у відділ приватизації житла районної адміністрації ЗМР по Олександрівському району для вирішення питання про приватизацію належної їй [ADDRESS] . Із письмової відповіді районної адміністрації ЗМР по Олександрівському району від 05.07.2022 року вона дізналась, що процес приватизації вказаної кімнати до теперішнього часу не завершено (а.с. 17-18).. В подальшому, [PERSON] за сімейними обставинами за власною заявою знялась з реєстрації з адреси гуртожитку, одна фактичного місця проживання вона не змінювала, та проживати і користуватись приміщенням не переставала. Комунальні та інші належні платежі здійснювала добросовісно та вчасно. Заборгованості по оплаті за тримання будинку та прибудинкової території на теперішній час не має. Вказане підтверджуються письмовою відповіддю Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 10.12.2021 року № 01-17/01/3486. (а.с. 14-15). Крім того, 05.07.2021 року позивач [PERSON] звернулась із заявою до відділу реєстрації фізичних осіб по Олександрівському району м. Запоріжжя із проханням поновити її реєстрацію в [ADDRESS] . Однак в реєстрації їй було відмовлено на підставі ст. 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Фактично відмовлено в реєстрації по двом причинам. По перше надано копію ордеру на вселення, а не оригінал. По друге ордер на вселення втратив свою чинність. Такий висновок було викладено в листі про розгляд скарги про відмову в реєстрації направленому [PERSON] від імені Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 10.12.2021 року (а.с.22-23). Статтею 19 Конституції України, передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до\~ст. 33 Конституції України\~кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Також право на свободу пересування закріплено і в\~ст. 313 Цивільного кодексу України. Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, який також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження. Відповідно до\~ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати. Статтею 2 названого Закону визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Пунктом 7 частини 1 статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи. У відповідності до положень ЦК України та п. 5, 11, 12 ч.2 вказаної статті, надано визначення поняттям «житло» та «реєстрація місця проживання». Житлом - житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, в якому особа постійно або тимчасово проживає. Реєстраційна дія - внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи. Реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи. Відповідно до статті 10 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України. Тобто, визначення механізму здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб законодавцем віднесено до повноважень Кабінету Міністрів України. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 затверджено Правила реєстрації місця проживання (далі - Правила). Зокрема, пунктом 18 Правил визначено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає: 1) заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8; 2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження. Реєстрація місця проживання дітей, які є іноземцями чи особами без громадянства, здійснюється за умови внесення даних про дітей до посвідки на постійне або тимчасове проживання їх батьків та копії свідоцтва про народження. Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; 3) квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу); 4) документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У відповідності до п. 7 ст. 9 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», забороняється вимагати для реєстрації місця проживання (перебування) подання особою відомостей та/або документів, не передбачених цим Законом. Така ж позиція висловлена у Висновку Верховного Суду\~(постанова Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 750/12117/16-а). Де зазначено, що Підпункт 4 п. 18 Правил № 207\~передбачає, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання в житлі, ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні представником позивача адвокатом Гуртовенко П.А. було надано оригінал ордеру № 508 серії «Г» на житлову площу в гуртожитку по [ADDRESS] . Представником відповідача Департаменту реєстраційних послу ЗМР Ветушко М.Ю. справжність даного ордеру не заперечувалась. Відповідно до\~п. 11 Правил № 207\~орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Перелік підстав є вичерпний і не підлягає додатковому розширенню чи тлумаченню. Крім того, з\~Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~вбачається, що державна реєстрація місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі документів, що підтверджують право на проживання в житлі (стаття 6). Тобто умовою проведення такої реєстрації є виникнення у особи права проживання у житлі. Статтею 29 ЦК України\~визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем її фактичного проживання суттєво обмежує реалізацію її прав, що гарантовані\~Конституцією України, зокрема права на свободу пересування, права на охорону здоров`я\~\~тощо. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved