Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

У липні 2022 року Краснокутська селищна рада Богодухівського району Харківської області, як орган опіки та піклування, в інтересах малолітньої дитини: [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: служба у справах дітей Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області. В обгрунтування вимог позивач вказала, що у квітні 2020 року, у педіатричному відділенні КНП «Краснокутська центральна районна лікарня» була покинута малолітня дитина [PERSON] , [INFO] . Згідно розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації № 84 від 12 травня 2020 року «Про тимчасове влаштування малолітньої дитини до дитячого державного закладу терміном на шість місяців» [PERSON] була влаштована до КНП ХОР «ОСБД «Зелений Гай», де знаходиться до теперішнього часу. Мати дитини, відповідач по справі, [PERSON] , з часу перебування дитини у КНП ХОР «ОСБД «Зелений Гай» долею дочки не цікавиться, бажання забрати дитину не виявляла, належних умов для її проживання не створила, про фізичний і духовний розвиток дитини не турбується . Оскільки відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини , позивач , на підставі п.2 ч.1 ст. 164 СК України, просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її дочки та стягнути з неї аліменти на утримання дитини. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач до суду не з`явилася ,про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином та в установлений законом строк, про що свідчать розписки про отримання судових повісток , відзив не подала. Представник третьої особи у судовому засіданні позов підтримав, просить його задовольнити . У відповідності до ст. 280, 223 ч. 4 ЦПК України, враховуючи те, що відповідач про слухання справи повідомлена належним чином, однак в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд , вислухавши пояснення учасників процесу , допитавши свідка, дослідивши письмові докази по справі , дійшов до наступних висновків. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із частинами 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Зазначені гарантії кореспондуються із ст. 52 Конституції України, відповідно до якої діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. В свою чергу, відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема ,пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини. Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення у справі «Хант проти України»). У справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Матеріалами справи встановлено , що 10 квітня 2020 року до педіатричного відділення КНП «Краснокутська центральна районна лікарня» була доставлена малолітня [PERSON] з діагнозом гіпотрофія ІІ-ІІІ ступеня. Відповідно до акту закладу охорони здоров?я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров?я від 23 квітня 2020 року, у КНП «Краснокутська центральна районна лікарня», розташованому за адресою: вул.Лікарняна,2 в смт Краснокутськ Богодухівського району Харківської області, 22 квітня 2020 року, о 12 год. 00 хв, була виявлена покинута дитина жіночої статі - [PERSON] .. Дитину у закладі охорони здоров?я покинула мати [PERSON] , про що свідчить повідомлення директора КНП «Краснокутська центральна районна лікарня» Ткачук Т. № 08/423 від 27.04.2020 року начальнику служби у справах дітей Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області. Згідно акту від 24 квітня 2020 року було проведено обстеження умов проживання родини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , під час якого встановлено, що у будинку за вказаною адресою тривалий час ніхто не проживає, він знаходиться в занедбаному стані та малопридатний для проживання. З акту обстеження умов проживання від 24 квітня 2020 року вбачається, що відповідач [PERSON] проживає у будинку, розташованому по [ADDRESS] . Будинок потребує капітального ремонту, у будинку пічне опалення, водопостачання та каналізація відсутні, брудно. У одній з кімнат є дитяче ліжко та візочок, інші речі, необхідні для новонародженої дитини, відсутні. У будинку, окрім [PERSON] , проживають гр. [PERSON] та [PERSON] .. Вказані особи зловживають спиртними напоями, ніде не працюють, живуть за рахунок тимчасових заробітків. На підставі розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації № 80 від 28 квітня 2020 року «Про державну реєстрацію народження дитини, покинутої в закладі охорони здоров?я» Краснокутським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) було проведено реєстрацію факту народження громадянкою [PERSON] 23 березня 2020 року дівчинки, якій присвоєно прізвище - [PERSON] , ім?я - [PERSON] , по батькові - [PERSON] , про що свідчить видане 06 травня 2020 року свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Матір?ю дитини записано [PERSON] , батьком, відповідно до ч.1 ст.135 СК України, [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України , № 00026285919 від 06 травня 2020 року. Місцем народження вказано смт Костянтинівка, Краснокутський район, Харківська область. 21 травня 2020 року Слобожанською ОДПІ (Краснокутське відділення ГУДФС) на ім?я [PERSON] було видано реєстраційний номер облікової картки платника податків № [NUMBER] . 13 травня 2020 року, о 10 год 30 хв, на підставі розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації № 84 від 12 травня 2020 року «Про тимчасове влаштування малолітньої дитини до дитячого державного закладу терміном на шість місяців» малолітня [PERSON] адміністрацією служби у справах дітей Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області була передана директору КНП ХОР «ОСБД «Зелений Гай», де знаходиться до теперішнього часу. Відповідно до акту обстеження факту проживання від 28 червня 2022 року № 16-01-10/146, комісією в складі старости Костянтинівського старостинського округу Конюшенка Ю.В., депутата старостинського округу Легкої А.Г. та кур?єра старостинського округу [PERSON] встановлено, що за місцем реєстрації гр. [PERSON] по [ADDRESS] будинок зруйнований повністю. Відповідач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з гр. [PERSON] , який зловживає спиртними напоями та характеризується негативно. Обоє проживають у будинку без реєстрації, ніде не працюють, на обліку в РЦЗ не перебувають.У будинку безлад та антисанітарія. Згідно довідки-характеристики старости Костянтинівського старостинського округу апарату Краснокутської селищної ради Конюшенка Ю.В. від 28 червня 2022 року, відповідач [PERSON] за місцем проживання характеризується негативно. Довідкою про склад сім?ї від 28 червня 2022 року, виданою адміністратором відділу ЦНАП апарату Краснокутської селищної ради Колісник В. та старостою Костянтинівського старостинського округу апарату Краснокутської селищної ради Конюшенком Ю.В., підтверджується, що до складу сім?ї [PERSON] інші особи не входять. Відповідно до ч. 5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків , а також інших документів , які стосуються справи. Згідно висновку органу опіки і піклування Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області від 14.07.2022 року, орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дочки [PERSON] . Допитана по справі свідок [PERSON] пояснила суду, що вона працює директором КЗ « Краснокутський центр соціальних служб» і що сім`я [PERSON] перебувала на обліку у центрі з травня по листопад 2020 року, як сім`я , що опинилися у складних життєвих обставинах . Крім того , свідок пояснила , що мати долею дитини з часу її народження не цікавилася , представникам центру [PERSON] повідомила , що їй дочка не потрібна та вона народить собі ще одну дитину. Представником позивача надані суду безспірні та достатні докази винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які свідчать про ухилення від виховання дитини. Встановлені фактичні обставини справи та оцінені докази у світлі викладених норм права, їх роз`яснень, свідчать, що відповідачка свідомо нехтує своїми обов`язками матері і не піклується про фізичний і духовний розвиток дочки, зокрема не забезпечує належною матеріальною допомогою, не цікавиться долею дитини, не створює жодних умов для нормального спілкування з нею, з травня 2020 року жодного разу дитину не відвідала в державному закладі. Зазначені фактори є свідченням винної поведінки відповідачки та умисного ухилення нею від виховання дитини у такій мірі, що це дає достатні підстави для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Щодо стягнення аліментів на утримання дитини. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України (далі -СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В силу ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В силу ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Стаття 179 Сімейного кодексу України визначає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Згідно роз`яснень, які викладені у п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 червня 2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» та ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей. Зокрема, при вирішенні такого спору визначальним є обов`язок батьків утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Тобто такий обов`язок превалює над можливістю платника таке утримання надавати. При цьому, в обов`язковому порядку судом враховуються всі обставини, які впливають на розмір аліментів. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється, як найкращому забезпеченню інтересів дитини. З огляду на те, що на утриманні [PERSON] інших неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб немає, вона працездатна, враховуючи її стан здоров`я, стан здоров`я і матеріальне становище [PERSON] , суд вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині, оскільки він підтверджений належними , достатніми та допустимими доказами та стягнути з відповідача на користь [PERSON] аліменти на її утримання у розмірі ј частини всіх видів доходу відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття [PERSON] .. На думку суду, даний розмір аліментів буде розумним і справедливим, а також достатнім для забезпечення мінімальних потреб дитини та не буде ставити у скрутне становище платника аліментів. Згідно ст.191 ч.1 СК України аліменти на утримання дитини необхідно стягувати з дня пред`явлення позову, а саме з 20 липня 2022 року. Поряд з тим, згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного суд вважає , що позов Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, як органу опіки та піклування, в інтересах малолітньої дитини: [PERSON] , законний , обгрунтований , підтверджений належними та допустимим доказами і підлягає задоволенню , а відповідач позбавленню батьківських прав та стягненню з неї аліментів на утримання дитини. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову судовий збір стягується з відповідача. Згідно ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Оскільки позивач на підставі Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при поданні позовів у даних категоріях справ, нею було заявлено дві вимоги немайнового характеру, які задоволено у повному обсязі, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1984 грн 80 коп.

Outcome: approved