Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-23 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. На обґрунтування позову покликалася на те, що 22 червня 2019 року між нею та [PERSON] укладений договір позики, за умовами якого вона позичила відповідачці грошові кошти у сумі 2000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. Згідно з розпискою, наданою в присутності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] зобов`язалась повернути позивачці кошти до 22 червня 2020 року. Однак жодних дій по поверненню грошових коштів вона не здійснила і, незважаючи на претензію про повернення позики, направлену їй позивачкою від 12 жовтня 2020 року, взятих на себе зобов`язань [PERSON] не виконала. Тому [PERSON] просила стягнути із [PERSON] 2000 доларів основного боргу, 3 % річних за період з 22 червня 2020 року по 14 січня 2021 року у сумі 949 гривень 34 копійки та інфляційні збитки за неповернення позики за період з 22 червня 2020 року по 14 січня 2021 року у сумі 1118,82 грн. Ухвалою від 03 лютого 2021 року у справі відкрите провадження, призначене підготовче засідання. У березні 2021 року до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу звернувся [PERSON] . Позов [PERSON] мотивований тим, що 22 червня 2019 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичила у нього 2000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. Згідно з розпискою відповідачка зобов`язувалась повернути позивачу кошти до 22 червня 2022 року щомісячно частинами, однак грошових коштів не повернула. 04 січня 2021 року відповідачці було направлено претензію про повернення коштів, проте відповіді на неї [PERSON] не надала. Оскільки жодних дій щодо виконання зобов`язань за договором позики відповідачка не вчинила, позивач просив стягнути з неї 2000 доларів США основного боргу. Ухвалою від 17 березня 2021 року у справі відкрите провадження, призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 29 квітня 2021 року цивільну справу № 670/118/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, та цивільну справу № 670/31/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, об`єднано в одне провадження. Ухвалою суду від 29 квітня 2021 року підготовче провадження в об`єднаній цивільній справі закрите, справа призначена до розгляду по суті. 24 лютого 2021 року представник відповідачки - адвокат Тарадуда В.В. подав відзив на позов [PERSON] про стягнення боргу, у якому заперечував проти позовних вимог у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню (а.с. 31-32). Представник вказував, що згідно із розпискою від 22 червня 2019 року обов`язків позичальника відповідачка не набула, а право вимоги у позивачів відсутнє, так як договір позики укладено не було. З огляду на текст розписки була спроба здійснити вказаний правочин в односторонньому порядку, та шляхом психологічного тиску зобов`язати відповідачку передати позивачам грошові кошти без будь-якої правової підстави. Також представник звертав увагу, що із змісту розписки незрозуміло, які відносини склались між сторонами. Домовленостей про позику не було, грошові кошти позивачами відповідачці не передавались, а лише внаслідок погроз фізичною розправою [PERSON] на чистому аркуші проставила свої підписи. Розписка не містить ні строків повернення коштів, ні дати позички, ні факту передачі грошових коштів. На розписці містяться підписи сторонніх осіб, які ніколи не були присутні при будь-яких домовленостях, та які являються близькими родичами позивачів. У судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] та їхній представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, просили задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в поданих позовах. Зокрема, позивачка [PERSON] суду пояснила, що чоловік відповідачки -- [PERSON] доводиться племінником її чоловіку [PERSON] , та оскільки його сім`я не мала де жити, то вони вирішили допомогти йому із житлом. Дізнавшись, що в с. Говори продається будинок, у 2008 році вона і її син [PERSON] позичили дружині племінника -- [PERSON] по 2000 доларів на купівлю будинку. Однак продавець будинку не бажала брати долари, тому разом із [PERSON] вони поїхали в смт. Віньківці, де [PERSON] , отримавши від них 4000 доларів, обміняла їх у банку на гривні по тодішньому курсу 4,8 грн за один долар, і розплатилась за будинок. Також, гарантуючи повернення коштів, [PERSON] написала розписку, що вона продає їм два земельних паї по 5000 гривень, та пообіцяла за наявності коштів повертати борг частинами. Проте пізніше відповідачка перестала відповідати на дзвінки, стала уникати зустрічей, а коли 22 червня 2019 року вони приїхали у гості, то [PERSON] попросила продовжити їй строк повернення боргу, на що позивачі погодились, і в присутності [PERSON] та [PERSON] склали нову розписку. У встановлені розпискою строки відповідачка зобов`язувалась пересилати частинами кошти до повного погашення боргу, але грошей не повернула, на дзвінки та смс-повідомлення не відповідає, її чоловік [PERSON] сказав, що грошей немає, тому [PERSON] змушена звернутись до суду із вказаним позовом. Позивач [PERSON] у суді підтвердив пояснення своєї матері [PERSON] щодо обставин, за яких у 2008 році він позичив [PERSON] свої особисті кошти у сумі 2000 доларів США, та складання нею розписки у 2019 році в присутності [PERSON] та [PERSON] . Борг досі йому не повернутий. Представник позивачів -- [PERSON] у судовому засіданні наголошувала на тому, що оскільки зобов`язання по поверненню коштів в загальній сумі 4000 доларів США, отриманих відповідачкою у 2008 році за договором позики, [PERSON] та [PERSON] повернуто не було, то за домовленістю між ними у 2019 році строк повернення коштів було продовжено, про що й свідчить розписка від 22 червня 2019 року. У визначений розпискою строк до 22 червня 2020 року [PERSON] борг [PERSON] не повернула, у зв`язку з чим у 2021 році вона звернулась з позовом до суду. [PERSON] відповідачка зобов`язувалась повертати борг частинами щомісячно до 22 червня 2022 року, але кошти від неї не надходили, тому він скористався правом дострокового пред`явлення вимоги про стягнення боргу до [PERSON] і також звернувся до суду у 2021 році. Позивачі строк звернення до суду не пропустили, оскільки цивільним законодавством передбачено зміну умов договору, та зокрема строк виконання зобов`язання, який у даному випадку сторони погодили та продовжили обопільно, тому представник [PERSON] заперечувала проти заяви представника відповідачки [PERSON] про застосування строку позовної давності та відмови позивачам у задоволенні позовних вимог з цих підстав. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] у суді позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не визнали. В заперечення відповідачка, яка за її згодою була також допитана як свідок, пояснила, що у 2008 році двоюрідний брат її чоловіка [PERSON] -- [PERSON] подзвонив, що в с. Говори можна купити будинок. [PERSON] погодилась придбати житло, але грошей у неї з чоловіком не було, тому вона поїхала у Вінницю до позивачів. [PERSON] заплатила за них продавцю [PERSON] 2000 гривень як завдаток, а решту грошей запропонувала позичити у доларах. Проте чоловік відповідачки був проти того, щоб брати у позивачів долари, і вони домовились, що [PERSON] дає їм 10 тисяч гривень в обмін на земельні частки (паї). Однак при зверненні до нотаріуса, останній повідомив, що земля не продається, тому [PERSON] написала розписки, що продає [PERSON] свій і свого чоловіка пай по 5000 тисяч гривень кожен, після чого позивач передав їй 10000 гривень, сказавши, що обміняв долари. Крім того [PERSON] під чесне слово передала їй також 10000 гривень, і таким чином в загальному [PERSON] отримала від позивачів на придбання будинку 22000 гривень. Розписок вона не писала і строки повернення позики вони тоді не обговорювали. В подальшому в нотаріальній конторі в смт. Віньківці [PERSON] уклала договір купівлі-продажу жилого будинку в с. Говори в [PERSON] , із якою розрахувалась [PERSON] , та після цього позивачі почали вимагати у неї та її чоловіка повернення грошей у доларах. Вони відмовились, але пізніше [PERSON] завіз [PERSON] в рахунок боргу 5000 гривень грішми, сало, а відповідачка перераховувала гроші на картку «Приватбанк» дружини позивача [PERSON] . У 2019 році [PERSON] , перебуваючи вдома у відповідачки в гостях, знову сказала, що позичаючи їй гроші на будинок, вона з сином міняла долари, і погрожуючи, заставила її підписати розписку про те, що вона позичила 4000 доларів. Оригінал розписки [PERSON] забрала собі. Оскільки долари позивачі їй не передавали, а на теперішній час [PERSON] вона повністю повернула 10000 гривень, а [PERSON] -- 7500 гривень, і ще винна йому тільки 2500 гривень, то їхні вимоги не визнає. Крім того відповідачка пояснила, що земельні частки (паї), які нібито-то продані [PERSON] , вона з чоловіком здає в оренду. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] відмовити вказуючи, що розпискою від 22 червня 2019 року не було укладено договір позики в силу ст. 1046 ЦК України, згідно з якою договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Також не встановлено, чи взагалі укладався договір позики у 2008 році чи який-небудь інший договір між позивачами та відповідачкою, так як до суду не надано жодних розписок від 2008 року, тому, на думку представника, позивачі приховують реальні умови домовленостей, які виникли між сторонами у 2008 році щодо придбання будинку. Крім того представник просив суд застосувати позовну давність з огляду на те, що позивачам про своє порушене право було відомо як мінімум за 11 років до звернення до суду, про що свідчить переписка між позивачами та відповідачкою у вайбері, скрін шот якої є у матеріалах справи. А якщо припустити, що перша вимога повернути кошти від [PERSON] до [PERSON] могла поступити не пізніше 31 грудня 2011 року, то кінцевим днем подачі позовної заяви мало бути 31 грудня 2014 року. Судом були допитані за заявою сторони позивача свідки -- [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та за заявою сторони відповідача -- [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] суду показав, що зі слів своєї матері [PERSON] йому відомо, що остання та його рідний брат [PERSON] позичили [PERSON] гроші на купівлю будинку. Крім того [PERSON] , перебуваючи у 2019 році в с. Говори Віньковецького району на святкуванні дня народження свого двоюрідного брата [PERSON] , був свідком того, як відповідачка, прочитавши складену та надану їй [PERSON] розписку, сказала, що все правильно і без жодних зауважень підписала її, та пообіцяла, що гроші поверне. Крім нього розписку як свідок також підписав [PERSON] . Допитаний судом як свідок [PERSON] показав, що у червні 2019 року разом із сім`єю [PERSON] приїхав в с. Говори Віньковецького району на 50-річчя [PERSON] . Він чув, як між сторонами зайшла мова про те, що [PERSON] та [PERSON] позичили [PERSON] по 2000 доларів на купівлю будинку, на що відповідачка повідомила, що наразі віддати позику вона не може, бо не має коштів. Після цього на пропозицію [PERSON] [PERSON] підписала розписку, яку засвідчили він та [PERSON] . При цьому відповідачці ніхто не погрожував, і розписку вона підписувала добровільно. Відповідно до показів свідка [PERSON] , у 2008 році її мати [PERSON] вирішила продати в с. Говори будинок. У відповідачки грошей не було, тому [PERSON] , бажаючи допомогти [PERSON] із житлом, разом із своїм сином [PERSON] запропонувала [PERSON] на купівлю будинку 4000 доларів США. Але оскільки [PERSON] попросила заплатити їй за будинок у гривнях, то позивачі з відповідачкою поїхали у Віньківці в банк, де обміняли долари на гривні, після чого [PERSON] в присутності відповідачки та з відома її чоловіка [PERSON] віддала [PERSON] 20000 гривень. Чи складались між сторонами розписки, [PERSON] не відомо, але пам`ятає, як [PERSON] говорила [PERSON] , що гроші треба буде потроху віддавати. За свідченнями [PERSON] , чоловіка відповідачки, [PERSON] та [PERSON] у 2008 році позичили йому з дружиною на купівлю хати гроші --по 10000 гривень кожен. Однак в подальшому позивачі почали вести мову про повернення кожному по 2000 доларів, надсилали смс-повідомлення та погрожували. У червні 2019 року вони приїхали в гості, а потім [PERSON] повідомила йому, що підписала розписку. Також свідок вказував, що в рахунок боргу особисто через банк надсилав на картку дружини [PERSON] -- [PERSON] 2000 грн, 3000 грн, а [PERSON] передав 5000 гривень, проте розписок від них не брав. Свідок [PERSON] , рідна дочка відповідачки [PERSON] , пояснила у суді, що її батьки у 2008 році позичили у [PERSON] на хату на невизначений термін 20000 гривень, що по тодішньому курсу складало 4000 доларів США, і тому пізніше виникло питання про повернення грошей також по курсу долара, який зріс. Протягом 2011-2012 років [PERSON] частинами, по 4 та 5 тисяч гривень, повернув позику [PERSON] , а [PERSON] кошти були повернуті через карточку «Приватбанк» його дружини. Проте два роки тому позивачі приїхали на день народження її батька [PERSON] , поговорили із матір`ю, тобто відповідачкою, і вона, не бажаючи з ними сваритись, підписала розписку. Судом встановлено, що між позивачами [PERSON] та [PERSON] і відповідачкою [PERSON] були укладені договори позики, за умовами яких позикодавці передали у власність позичальника грошові кошти на загальну суму 4000 долари США (по 2000 доларів США кожен). Згідно з розпискою, складеною 22.06.2019 року у присутності [PERSON] та [PERSON] , оригінал якої приєднано до матеріалів справи (а.с. 121), відповідачка у 2008 році отримала від позивачів грошові кошти у сумі 4000 доларів США, які у присутності [PERSON] та [PERSON] обміняла в банку в смт. Віньківці на гривні з метою купівлі будинку у [PERSON] в с. Говори Віньковецького району Хмельницької області. Позичені 2000 доларів США [PERSON] зобов`язалась повернути частинами щомісячно [PERSON] до 22.06.2022 року, а 2000 доларів США [PERSON] - до 22.06.2020 року. За положеннями статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору і вимог закону, який є обов`язковим для виконання сторонами і вимогами законодавства. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка підписана власноручно відповідачкою [PERSON] , як документ, що підтверджує боргове зобов`язання позичальника, містить умови отримання позичальником у борг грошових коштів від відповідачів та зобов`язанням з їх повернення, яке до обумовленої в розписці дати та за станом на день розгляду справи боржником не виконано, а тому суд доходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення основної суми боргу, а саме по 2000 доларів кожному з позивачів. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦПК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до положень частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Підписання відповідачкою розписки від 22.06.2019 року жодним чином не спростовано, доказів щодо психологічного тиску, погроз чи залякування [PERSON] в момент підписання нею розписки суду не надано, а її твердження про фактичне отримання у борг меншої суми, проти зазначеної у розписці, не ґрунтується на жодних доказах. Крім того доводи про те, що відповідачка повернула позивачці [PERSON] борг повністю, а позивачу [PERSON] частину боргу, також не ґрунтуються на достатніх та допустимих доказах і є безпідставними. Тому суд не бере до уваги показання свідків [PERSON] , [PERSON] та свідка [PERSON] щодо повернення боргу за договором позики як недопустимі докази на підтвердження цих обставин відповідно до норм статті 545 ЦК. Твердження цих свідків про перерахунок коштів за платіжними чеками на рахунок дружини позивача [PERSON] , яка не є стороною договору позики згідно розписки, і які суду не надані, також не може свідчити про погашення боргу позивачам у вказаній сумі. Відповідно до статті 545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Оригінал розписки знаходився у позивачів та наданий суду для доручення до матеріалів справи, натомість відповідачкою не надано жодного документа про виконання нею зобов`язання частково або в повному обсязі. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивачів свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Крім того згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що гроші або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж передбачено договором. Відповідачкою не доведено безгрошовість договору позики, а також, що розписка написана нею під психологічним тиском та погрозами, тому відсутні підстави для визнання такої розписки недійсною на підставі статті 231 ЦК України. Зазначені обставини свідчать про дійсність боргової розписки від 22.06.2019 року, а також про те, що сторони діяли добровільно, розпоряджаючись своїми правами та обов`язками на власний розсуд. Водночас, враховуючи, що в силу ч.\~1\~ст.\~651\~Цивільного кодексу України зміна строку\~виконання зобов`язання,\~як і\~будь-якої\~іншої умови\~договору,\~може мати\~місце за\~згодою сторін,\~якщо інше\~не встановлене\~договором або\~законом, позивачі вправі були вимагати у позичальника надати розписку із зазначенням актуальної дати на час її складання, сплив строку не позбавив їх права вимагати повернення коштів, а відповідачку -- зобов`язання повернути їм кошти. Тому оскільки [PERSON] погодилась 22 червня 2019 року написати розписку, вона є чинною незалежно від дати написання, оскільки це лише факт того, що вона взяла кошти та зобов`язується їх повернути, і з огляду на це підстав для застосування строків позовної давності, як просив представник відповідачки, немає. Стягуючи з відповідачки суми боргу в іноземній валюті, суд виходить з такого. Відповідно до частини 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої ст. 1046 ЦК України, а також частини першої ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Зазначений висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, який суд враховує на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України при застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин. Вирішуючи вимоги [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних за несвоєчасне повернення позики суд зазначає таке. Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. За договором позики від 22.06.2019 року [PERSON] зобов`язувалась повернути [PERSON] кошти 2000 доларів США в строк до 22.06.2020 року. Відповідно до наданого позивачем розрахунку (а.с. 21) позивач розрахував три відсотки річних за несвоєчасне повернення позики за період з 22.06.2020 року по 14.01.2021 року, виходячи з того, що згідно офіційного курсу НБУ 1 долар США за станом на 14.01.2021 року (дата звернення до суду) становив 27,9705 грн. Тому три відсотки річних за період з 22.06.2020 року по 14.01.2021 року становить 949,34 грн, які необхідно стягнути з відповідачки на користь позивачки. Водночас суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення інфляційних втрат, нарахованих за неповернення основної суми боргу, задоволенню не підлягають. За умовами договору позики від сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язання [PERSON] у доларах США. Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норма частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суду України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). На підставі викладеного, враховуючи, що відповідачка не надала доказів повернення коштів, отриманих у борг в позивачів, основну суму позики належить стягнути на користь позивачів з відповідачки, а також 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України на корить позивачки [PERSON] . Крім того із відповідачки необхідно стягнути на користь держави судовий збір, оскільки позивачці [PERSON] ухвалою суду від 03.02.2022 року було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, а позивач [PERSON] в силу п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону про\~судовий збір звільнений від сплати судового збору як інвалід другої групи (довідка Вінницької МСЕК від 22.06.2006 року). Тому із [PERSON] на користь держави підлягає стягненню 979,99 грн судового збору за поданий позов [PERSON] , позаяк її позов задоволено частково, та за поданий [PERSON] позов -- у розмірі 992,40 грн, всього 1972,39 грн.

Outcome: partial