Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути на його користь з [PERSON] заборгованість за договором позики від 14 березня 2017 року в розмірі 31000 доларів США, що на день укладення цього договору за курсом Національного банку України складало 833732 грн. 60 коп., інфляційні втрати в розмірі 180919 грн. 97 коп. та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 72951 грн. 60 коп., всього - 1087604 грн. 17 коп. В обґрунтування позову зазначав, що 14 березня 2017 року між ним і [PERSON] був укладений договір позики грошей на суму 31000 доларів США, що за курсом Національного банку України на той день становить 833732 грн. 60 коп., напідтвердження чого відповідач написав розписку про отримання ним від [PERSON] коштів у розмірі 31000 доларів США. За умовами цього договору позики відповідач зобов`язувався повернути позивачу вказану суму грошових коштів протягом двох місяців, тобто до 14 травня 2017 року. Проте своїх зобов`язань за цим договором позики відповідач [PERSON] належним чином не виконав, грошові кошти у визначений розпискою строк та сумі до цього часу йому не повернув, будь-яку можливість врегулювання спору в позасудовому порядку відповідач ігнорує, тому він змушений звернутися до суду з цим позовом. Оскільки [PERSON] у визначений договором строк своїх зобов`язань не виконав та суму позики йому не повернув, із 14 травня 2017 року зобов`язання відповідача вважається простроченим, тому відповідно до вимог ст. 625 ЦК України він (позивач) має право вимагати стягнення з [PERSON] за прострочення виконання ним грошового зобов`язання за період з 01 червня 2017 року по 01 травня 2020 року, тобто за 35 місяців, інфляційних втрат у розмірі 180919 грн. 97 коп. і трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 72951 грн. 60 коп. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просив суд задовольнити заявлені ним позовні вимоги повністю. У подальшому, враховуючи часткове повернення йому відповідачем у ході розгляду справи частини суми боргу в розмірі 4500 доларів США, просив суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 14 березня 2017 року в розмірі 26500 доларів США та зазначені у позовній заяві суми інфляційних втрат і трьох процентів річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував проти стягнення з нього на користь позивача [PERSON] суми заборгованості за договором позики від 14 березня 2017 року в розмірі 26000 доларів США, проти задоволення інших позовних вимог заперечував. Вказував на те, що на придбання обладнання він отримував від позивача грошові кошти лише в розмірі 26000 доларів США, двічі по 13000 доларів США, які зобов`язувався повернути позивачу в доларах США протягом двох місяців з дня отримання цієї суми грошей, проте свого зобов`язання не виконав через відсутність у нього грошових коштів. 14 березня 2017 року на прохання позивача [PERSON] він особисто написав розписку про отримання від останнього ним у борг грошових коштів у розмірі 31000 доларів США, однак цих коштів того дня від позивача він не отримував, тому позов визнає лише частково на суму фактично отриманих ним від позивача грошових коштів у розмірі 26000 доларів США. Проти задоволення судом інших позовних вимог відповідач заперечував, вказуючи на те, що 5000 доларів США - це витрати на будівництво для позивача ангару для сортувальної лінії. Вимоги про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за прострочення виконання ним грошового зобов`язання задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України поширюються лише на випадки прострочення боржником грошового зобов`язання, визначеного у національній валюті - гривні. У судових дебатах відповідач [PERSON] просив суд у задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю, посилаючись на те, що сума боргу в розмірі 26000 доларів США з нього стягнута на користь позивача за іншим ухваленим судом рішенням. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 14 березня 2017 року між позивачем [PERSON] (далі - Позикодавець) і відповідачем [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений договір позики грошей, за умовами якого останній отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 31000 доларів США, які Позичальник зобов`язувався повернути Позикодавцю протягом двох місяців, тобто до 14 травня 2017 року. Факт укладення сторонами договору позики, його умов та одержання [PERSON] від [PERSON] у борг грошових коштів в іноземній валюті в розмірі 31000 доларів США підтверджується написаною 14 березня 2017 року особисто відповідачем розпискою, оригінал якої зберігається у позивача та пред`явлений ним суду. Факту написання 14 березня 2017 року власноручно розписки про отримання у борг від позивача [PERSON] грошових коштів у розмірі 31000 доларів США відповідач [PERSON] у суді не заперечував та пояснив, що дану розписку написав на прохання позивача, при цьому відповідач вказував на те, що того дня грошових коштів у розмірі 31000 доларів США від позивача він не отримував. Підтвердив у суді також той факт, що раніше він дійсно отримував від [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 26000 доларів США, двічі - по 13000 доларів США, які позивачу не повернув, тому позов у частині стягнення з нього на користь позивача отриманої ним у борг суми грошових коштів у розмірі 26000 доларів США він визнав та проти стягнення з нього на користь позивача цієї суми боргу не заперечував, оскільки фактично отримував від [PERSON] саме таку суму грошових коштів. 24 вересня 2021 року в ході розгляду справи відповідач [PERSON] на виконання ним частково своїх зобов`язань за договором позики від 14 березня 2017 року добровільно повернув позивачеві [PERSON] грошові кошти в розмірі 4500 доларів США, що підтверджується написаною останнім розпискою про часткове погашення відповідачем суми заборгованості за розпискою від 14 березня 2017 року у вказаній сумі. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення ст. ст. 207, 1046, 1047 ЦК України свідчить про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є письмовим документом, який боржник (позичальник) видає кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання ним від кредитора певної грошової суми або речей із зобов`язанням їх повернення у визначений цим документом строк. Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правову позицію та зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові позиції зроблені та викладені Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц виклала правовий висновок та зазначила, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У ч. 1 ст. 526 ЦК України закріплено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ч. ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. У ч. 1 ст. 99 Конституції України закріплено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон України заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав не встановлює. За змістом ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Грошове зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до норми ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ч. 2 ст. 524, ч. 2 ст. 533 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тлумачення абз. 1 ч. 1 ст. 1046, абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більш того, цивільним законодавством на позичальника покладається обов`язок повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі позики, чинне законодавство не містить. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зроблено правовий висновок та зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановив, що за умовами укладеного сторонами 14 березня 2017 року договору позики, [PERSON] передав [PERSON] у борг грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 31000 доларів США, які Позичальник зобов`язувався повернути Позикодавцю протягом двох місяців, предметом цього договору позики є грошові кошти в іноземній валюті - доларах США. Всупереч вимогам закону і умовам укладеного сторонами даного договору позики [PERSON] своїх зобов`язань за цим договором не виконав, грошові кошти у зазначеній сумі [PERSON] до 14 травня 2017 року він не повернув, що підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки відповідача про отримання ним грошових коштів у розмірі 31000 доларів США. У ході розгляду судом даної цивільної справи відповідач [PERSON] частково виконав свої зобов`язання за договором позики від 14 березня 2017 року, у рахунок погашення суми заборгованості за цим договором позики, 24 вересня 2021 року передав позивачу [PERSON] грошові кошти в сумі 4500 доларів США, що підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання ним цієї суми коштів. Неповернутою позивачу відповідачем залишається сума грошових коштів у розмірі 26500 доларів США (31000 - 4500 = 26500). Укладення та виконання договірних зобов`язань за договором позики в іноземній валюті чинному законодавству України не суперечить. Відповідач [PERSON] у суді підтвердив факт написання особисто 14 березня 2017 року розписки про отримання ним від [PERSON] грошових коштів у розмірі 31000 доларів США. Посилання [PERSON] на те, що він 14 березня 2017 року від [PERSON] грошових коштів у розмірі 31000 доларів США не отримував, будь-якими доказами у судовому засіданні відповідачем не підтверджено. Не доведено [PERSON] у суді належними і допустимими доказами також і те, що отримана ним від [PERSON] сума позики в розмірі 26000 доларів США уже стягнута з нього на користь позивача за іншим рішенням суду. Будь-яких доказів на підтвердження цього факту відповідачем суду не надано, тому ці доводи [PERSON] суд до уваги не приймає. Оцінивши дослідженні у суді докази в їх сукупності, враховуючи часткове виконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики від 14 березня 2017 року, відсутність заборони на укладення та виконання цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] у частині стягнення з [PERSON] на його користь неповернутої частини грошових коштів за вказаним вище договором позики в розмірі 26500 доларів США є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Що стосується інших позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за період з 01 червня 2017 року по 01 травня 2020 року інфляційних втрат у розмірі 180919 грн. 97 коп. та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 72951 грн. 60 коп., суд дійшов наступних висновків. За змістом положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено, що індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, який розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України - гривні, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18 виклав правовий висновок та вказав на те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов [PERSON] у частині вимог про стягнення на його користь з [PERSON] за прострочення виконання останнім грошового зобов`язання інфляційних втрат у розмірі 180919 грн. 97 коп. задоволенню не підлягає. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зазначено, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд ухвалює рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Заявляючи вимоги про стягнення з [PERSON] за прострочення виконання грошового зобов`язання трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 72951 грн. 60 коп., позивачем [PERSON] розрахунок цієї суми компенсації від боржника [PERSON] було здійснено виходячи із суми заборгованості в розмірі 833732 грн. 60 коп., що на день укладення 14 березня 2017 року сторонами договору позики еквівалентно 31000 доларів США. Належного розрахунку трьох процентів річних від простроченої суми, виходячи із суми заборгованості за договором позики в розмірі 31000 доларів США, позивач [PERSON] суду не надав, тому у цій частині вимог позов задоволенню теж не підлягає. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до задоволеної судом частини позовних вимог із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8270 грн. 55 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial