Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

Позивач, в інтересах якого діє адвокат Васильєв П. С., 12.08.2021 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що при перегляді заочного рішення у справі № 242/2461/15-ц позивачу стало відомо про наявність спірного кредитного договору № 150104034444015 від 28.11.2011 р. укладеного між АТ «Астробанк» та [PERSON] . Зі слів позивача, наведений договір не підписував. На підставі зазначеного просить визнати недійсним кредитний договір № 150104034444015 від 28.11.2011 року укладений між АТ «Астрабанк» та [PERSON] . Ухвалою Селидівського\~міського суду\~Донецької області\~від 16.08.2021\~року відкрито\~провадження у\~зазначеній цивільній\~справі та\~призначено розгляд\~в порядку\~спрощеного позовного\~провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 13.09.2021 року було витребувано у ПАТ «Дельта Банк» оригінал кредитного договору №150104034444015 від 28.11.2011 року та кредитну справу з усіма його додатками, укладеного між АТ «Астрабанк» та [PERSON] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 24.12.2021 року було залучено до участі у справі правонаступника АТ «Дельта Банк» - ТОВ «Діджи Фінанс» та витребувано від ТОВ «Діджи Фінанс» оригінал кредитного договору № 150104034444015 від 28.11.2011 року, укладеного між АТ «Астрабанк» та [PERSON] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 18.10.2022 року було судовий розгляд справи відкладено на іншу дату, визнано обов`язковою явку позивача у судове засідання, призначене на 08.11.2022 року. Позивач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник позивача, адвокат Васильєв П. С., в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, надав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача, ТОВ «Діджи Фінанс», який є правонаступником ПАТ «Дельта Банк», в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Згідно ч.\~3,\~4\~ст.\~12\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В судовому засіданні встановлено, що згідно до кредитного договору № 150104034444015 від 28.11.2011 року, укладеного між АТ «Астра банк» та [PERSON] , у якому відображено, що Кредитор відкриває Позичальнику відповідну кредитну лінію та встановлює Позичальнику кредитний ліміт в розмірі 200000,00 грн., а Позичальник зобов`язується повернути фактично отримані кошти, сплатити проценти за користування кредитними коштами та комісії в порядку, розмірі та в строк, що передбачені цим договором. Строк кредитної лінії з 28.11.2011 року по 28.11.2016 року включно. Згідно договору купівлі-продажу прав вимоги від 02.12.2013 року, укладеного між ПАТ «Астра банк» та ПАТ «Дельта банк» відповідно до якого ПАТ «Астра банка» погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх ПАТ «Дельта банк», а ПАТ «Дельта банк» погоджується купити права вимоги, купити їх та сплатити загальну купівельну ціну. Права вимоги переходять від продавця до покупця, та обов`язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання акту приймання-передачі прав вимоги. Згідно до акту приймання-передачі прав вимоги до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 02 грудня 2013 року вбачається передання прав вимоги за договором № 150104034444015 від 28.11.2011 року, боржником по якому є [PERSON] . Згідно до договору № 2303/К/1 від 02.09.2020 року про відступлення прав вимоги, укладеного між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» відповідно до умов якого Банк відступає, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодаців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього Договору. У відповідності до витягу з Додатку № 1 до Договору № 2309/К/1 про відшкодування прав вимоги від 02.09.2020 року за реєстром було передано права вимоги за кредитним договором [PERSON] №150104034444015 від 28.11.2011 року. Згідно до листа АТ «Дельта банк» від 22.11.2021 року повідомили, що на підставі Акту приймання-передачі до Договору № 2303/К про відступлення права вимоги за кредитними договорами від 02.09.2020 року АТ «Дельта Банк» передало ТОВ «Діджи Фінанс» всі наявні в Банку матеріали кредитної справи, право вимоги по якому було відступлено на підставі зазначеного договору. За правилами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій ст. 215 ЦК України, так і у ст.ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди(ч. 1 ст. 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом ст.ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16/ц. При цьому звернуто увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, суд приходить до висновку, що класифікація договорів у цивільному праві можлива за різними підставами. Залежно від моменту виникнення прав і обов`язків у сторін договору розрізняють договори консенсуальні і реальні. Консенсуальні договори - це договори, які вважаються укладеними з моменту досягнення угоди зі всіх істотних умов у формі, необхідній за законом. Реальними називаються договори, в яких для виникнення прав і обов`язків недостатньо угоди, а необхідна ще й передача речі (речей). Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом. Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю вад його елементів: вади (незаконність) змісту правочину; вади (недотримання) форми; вади суб`єктного складу; вади волі невідповідність волі та волевиявлення. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закон України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). Виходячи з положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За нормами ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Так в кредитному договорі № 150104034444015 від 28.11.2011 року укладеного між ПАТ «Астра банк» та [PERSON] відображено, що сторони добровільно погодили всі пункти вчиненого правочину, Позичальник з тарифами ознайомлений і згодний, Умови кредитного договору позичальнику зрозумілі, оригінал кредитного договору отримав, що підтверджується підписом позичальника. В свою чергу суд звертає увагу, що в кредитному договорі № 150104034444015 від 28.11.2011 року на кожному його аркуші міститься підпис у графі позичальника, крім того в кінці договору відображаються повні анкетні дані позивача де також відображено підпис позивача, зокрема, [PERSON] . Судом, з метою з`ясування обґрунтованості позовних вимог, було визнано явку позивача в судове засідання обов`язковою, однак від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи про розгляд справи у відсутність позивача та представника позивача. До суду позивач та представник позивача не з`являлись, надали клопотання про розгляд справи у їхню відсутність, жодних клопотань про призначення почеркознавчої експертизи від останніх до суду не надходило, інших доказів якіб спростовували або ставили під сумнів підписи позивача у вищевказаному договорі суду не надано. Враховуючи, вищевикладене, суд вважає, що відсутні підстави ставити під сумнів, укладання кредитного договіру, оригінал якого було оглянуто під час розгляду справи, між сторонами [PERSON] та АТ «Астра Банк» та вираження волевиявлення з боку позивача. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В свою чергу позивач в судові засідання не з`являється та на підтвердження заявлених позовних вимог не надав жодних належних доказів, які б свідчили про те, що кредитний договір ним не підписувався та ставили під сумнів вираження його волевиявлення щодо укладення зазначеного договору, а тому вказані твердження позивача є лише його припущеннями. Враховуючи викладене вище, суд, дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed