Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів ДП «Сетам», Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В.М., в якому просила визнати недійсними проведення ДП «Сетам» електронних торгів з відчуження квартири [ADDRESS] , що відбулися 24.11.2016 року, а також визнати недійсним, складений за результатом проведення 24.11.2016 року ДП «Сетам» електронних торгів, протоколу № 214720 від 24.11.2016 року про проведення електронних торгів з реалізації квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21.07.2000 року між позивачем та [PERSON] було зареєстровано шлюб. В період шлюбу, подружжям була придбана квартира [ADDRESS] , яка була оформлена на [PERSON] 02.11.2016 позивачу стало відомо, що зазначена квартира виставлена для продажу з прилюдних (електронних) торгів, призначених ВДВС Голосіївського району м. Києва, які відбудуться 24.11.2016 року, на виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 09.02.2016 (виконавче провадження ВП № 52369040), відповідно до якого [PERSON] повинен сплатити [PERSON] кошти в сумі 1474989,00 грн. Позивач вказує, що 26.09.2016 року державним виконавцем Голосіївського районного ВДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Подільського районного суду м. Києва про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] , боргу у розмірі 1481089,00 грн. 24.11.2016 ДП «Сетам» було проведено електронні торги на веб-сайті електронних торгів https://setam.net.ua, протокол № 214720, реєстраційний номер лота №178393, щодо реалізації зазначеної двокімнатної квартири за ціною 1423494,00 грн., про що було складено акт від 07.12.2016 року та протокол № 214720 проведення електронних торгів від 24.11.2016 року, реєстраційний номер лоту №178393, переможцем за якими став громадянин Канади [PERSON] . Позивач зазначила, що торги та протокол № 214720 про проведення електронних торгів від 24.11.2016 року з продажу зазначеної квартири є недійсними з огляду на допущені при їх проведенні порушення діючого законодавства, оскільки, квартира, що була предметом продажу є спільною сумісною власністю подружжя і була реалізована без згоди другого із подружжя, що порушує її права і є підставою для визнання недійсним правочину. Посилаючись на викладене, а також з огляду на порушення прав позивача, як співвласника квартири, остання, вимушена звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх прав. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Колдіної О.О. від 13.10.2017 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.12.2018 року, в задоволенні позову було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 27.03.2019 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.12.2018 року було скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов було задоволено. Постановою Верховного Суду від 02.12.2020 року, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.12.2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 27.03.2019 року було скасовано, та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 21.12.2020 року справа надійшла до канцелярії Голосіївського районного суду м. Києва, та, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи було визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.02.2021 року, клопотання позивача про перехід до стадії підготовчого провадження у даній цивільній справі було задоволено. Вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено по справі підготовче судове засідання. В ході розгляду справи було залучено в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] , а також до участі у справі в якості третьої особи було залучено [PERSON] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.07.2021 року, було відмовлено у прийнятті заяви представника позивача про збільшення позовних вимог, яка була подана до суду 06.07.2021 року в межах розгляду даної цивільної справи. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.09.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явилась. Суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі, просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився. Суду подав письмові дебати, відповідно до яких в задоволенні позову просив відмовити. Відповідачі ДП «Сетам», Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, [PERSON] , та треті особи: [PERSON] , та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В.М. в судове засідання не з`явились. Судом про розгляд справи повідомлялись належним чином. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21.07.2000 року ВРАЦС Печерського РУЮ м. Києва був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після реєстрації шлюбу прізвище дружині було присвоєно [PERSON] . Відповідно до довідки ТОВ «БК «Міськжитлобуд» від 27.11.2006 року № 322, було встановлено, що товариство засвідчило те, що за договором про участь у будівництві № К-02/1/001 від 17.11.2006 року, за [PERSON] було закріплено об`єкт - квартира у житловому будинку [ADDRESS] . 27.10.2009 року між ТОВ «БК «Міськжитлобуд» (виконавцем) та [PERSON] (замовником) було укладено договір про надання послуг від 27.10.2009 року, відповідно до умов якого виконавець за завданням замовника зобов`язується надати послуги із оформлення свідоцтва про право власності, здійсненням державної реєстрації за замовником права власності на [ADDRESS] . 10.12.2010 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради видано Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09.02.2016 року у справі № 758/14321/15-ц, було стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] кошти в сумі 1474989,00 грн. На виконання зазначеного рішення судом було видано виконавчий лист. 26.09.2016 року державним виконавцем Голосіївського РДВС служби міста Києва ГТУЮ у місті Києві було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Подільського районного суду міста Києва від 09.02.2016 року у справі № 758/14321/15-ц, про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 1481089,00 грн., в межах якого з метою виконання судового рішення було проведено опис та арешт майна, що належить на праві власності боржнику. В листопаді 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, та в порядку поділу майна просила визнати за нею право власності на Ѕ частину № 407 в будинку [ADDRESS] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06.12.2016 року у справі № 752/18490/16-ц, за вказаним позовом було відкрито провадження, а також ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.12.2016 року у вказаній справі, було забезпечено позов шляхом накладення арешту на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.11.2017 року, провадження у справі № 752/18490/16-ц, було зупинено до вирішення даної справи. Крім того, судом встановлено, що 24.11.2016 року ДП «Сетам» було проведено електронні торги на веб-сайті електронних торгів https://setam.net.ua, протокол № 214720, реєстраційний номер лота № 178393, щодо реалізації двокімнатної квартири [ADDRESS] , - за ціною 1423494,00 грн., про що складено Акт від 07.12.2016 та протокол № 214720 проведення електронних торгів від 24.11.2016, реєстраційний номер лоту № 178393. Переможцем торгів було оголошено громадянина Канади [PERSON] . 13.12.2016 року державним виконавцем Голосіївського РВДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві була прийнята постанова про закінчення виконавчого провадження. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.06.2021 року, було встановлено, що на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів № 2279, виданого 07.12.2016 року приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 32783776, виданого 07.12.2016 року приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М., - за [PERSON] 07.12.2016 року було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що проведення електронних торгів 24.11.2016 року з продажу спірної квартири є недійсними з огляду на допущені при їх проведенні порушення діючого законодавства, оскільки, квартира, що була предметом продажу є спільною власністю подружжя і була реалізована без згоди другого із подружжя, що порушує права позивача, а тому наявні підстави для визнання недійсним правочину. Заперечуючи проти позовних вимог сторона відповідачів вказувала на те, що електронні торги відбулись із дотриманням вимог закону та відповідної процедури, позивач, знаючи про їх проведення, з будь-якими клопотаннями до державного виконавця не зверталась, державним виконавцем не було допущено порушень при здійсненні повноважень, в т.ч. щодо визначення вартості майна, а також дії державного виконавця в межах виконавчого провадження оскаржуються шляхом подання відповідної скарги, а не в межах позовного провадження про визнання електронних торгів недійсними, а відтак відсутні підстави для задоволення позову. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідно до статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Так, частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. З урахуванням наведеного, правовий режим спільної власності може передбачати визначення часток кожного із співвласників у праві спільної власності (спільна часткова) або відсутність такого визначення у праві спільної власності (спільна сумісна). Згідно з наведеним критерієм спільна власність поділяється на спільну часткову і спільну сумісну. Розмір часток у праві спільної часткової власності вважається рівним. При цьому, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. За змістом статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до положень частини другої статі 366 ЦК України кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц сформульовано висновок про те, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України, одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто, в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто, такий акт є правочином. Наведене узгоджується з нормами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Отже, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема, на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів. У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16 викладено правовий висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц викладено правовий висновок про те, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення положень закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Тобто, для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Отже, проведення прилюдних торгів з порушенням є підставою для визнання цих торгів недійсними лише за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. За змістом статей 48, 56, 57, 61 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За загальним правилом реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною (частина перша статті 61 Закону України «Про виконавче провадження). Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Згідно частини третьої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Проведення прилюдних торгів з порушенням закону є підставою для визнання цих торгів недійсними за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15). Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 зазначив, що виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, вирішувати питання про необхідність визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця (частина перша статті 443 ЦПК України). Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсними електронних торгів та протоколу, позивач вказувала, що спірна квартира, реалізована на публічних торгах, є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому, позивач в жодний спосіб не надавала виконавцю дозвіл (згоду) на реалізацію даної квартири і, відповідно, дану згоду нотаріально не посвідчувала, а тому вказані торги було проведено із порушенням вимог сімейного законодавства та порушенням прав позивача, із власності якої неправомірно вибула належна їй 1/2 частини квартири, у зв`язку з чим торги мають бути визнані недійсними. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Матеріалами справи підтверджується, що із 21.07.2006 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу, сторонами було набуто у власність квартиру [ADDRESS] , яка була оформлена на чоловіка позивача [PERSON] . Доказів на підтвердження того, що зазначена квартира була придбана за особисті кошти [PERSON] , а відтак була його особистою приватною власність, матеріали справи не містять. В подальшому, в рамках виконавчого провадження № 52369040 з примусового виконання виконавчого листа № 758/14321/15-ц, виданого 11.03.2016 року Подільським районним судом м. Києві про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 1481089,00 грн., державним виконавцем зазначена квартира була арештована та реалізована на електронних торгах. В той же час, матеріали справи не містять доказів того, що перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника [PERSON] , на виконання вимог статті 50 ЗУ «Про виконавче провадження», державним виконавцем належним чином було з`ясовано належність вищевказаної квартири боржнику на праві особистої приватної власності, з`ясовано чи володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, а також з`ясовано його сімейний стан. Сторона відповідачів доказів на підтвердження зазначеному не надала, як і не було надано доказів на підтердження вирішення державним виконавцем у встановленому законом порядку питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, зокрема, дружиною [PERSON] . Доказів на підтвердження того, що позивач, як співвласник майна, надала згоду на відчуження її частки у спільному майні подружжя, або що вказана квартира належить на праві особистої приватної власності [PERSON] , - матеріали справи не містять. Більше того, суд приймає до уваги те, що з метою захисту своїх прав позивач звернулась до суду із позовом про визнання в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину спірної квартири, в рамках розгляду якого судом було накладено арешт на майно, а провадження - зупинено до вирішення даного спору. Суд відмічає те, що факт реєстрації спірного нерухомого майна (квартири) на ім`я [PERSON] безумовно не свідчить, що воно належить лише йому. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання, а тому безпідставними є посилання відповідачів на те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з відсутністю доказів на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, у суду немає підстав вважати, що вищевказана квартира належала [PERSON] на праві особистої приватної власності. Також, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того факту, що позивач надавала згоду [PERSON] на укладення договору позики із [PERSON] , та того, що ці кошти, отримані [PERSON] , були використані в інтересах сім`ї, а відтак відсутні підстави вважати що у [PERSON] разом із чоловіком [PERSON] виник солідарний обов`язок щодо виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 09.02.2016 року. Суд вважає, що реалізація на прилюдних торгах нерухомого майна, що належало подружжю на праві спільної сумісної власності, порушує права та законні інтереси позивача, як співвласника спірної квартири на володіння, користування та розпорядження належним їй майном, а тому твердження сторони позивача в цій частині є слушними. При цьому, варто вказати про те, що посилання сторони відповідачів на те, що наведені позивачем обгрунтування позову стосуються лише дій державного виконавця, які мають самостійний спосіб оскарження шляхом подання відповідної скарги, а тому не може бути підставою для визнання електронних торгів недійсними, на думку суду, є помилковими. Так, відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Відповідно до статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. Позивач не є стороною виконавчого провадження, а тому, в силу процесуальних вимог закону, була позбавлена права на оскарження дій державного виконавця та вчинення будь-яких дій щодо зупинення реалізації квартири. Отже, позивачка була позбавлена можливості захистити свої порушене право у інший спосіб, аніж звернувшись до суду із вказаним позовом, а тому твердження сторони відповідача про те, що допущені державним виконавцем порушення до призначення прилюдних торгів підлягають оскарженню лише шляхом подачі відповідної скарги, а не в межах позовного провадження, є хибними та не ґрунтуються на вимогах закону. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, передана на примусову реалізацію квартира належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки, у справі відсутні докази того, що квартира належала боржнику на праві особистої приватної власності, а державним виконавцем при передачі квартири на торги не було належним чином перевірено чи володіє боржник даним нерухомим майном спільно з іншими особами та не було реалізоване належним чином право для визначення частки боржника у спільному майні, а відтак права позивача, як співвласника майна були порушені, та наявні підстави для визнання недійсними проведення електронних торгів із відчуження спірної квартири та визнання недійсним протоколу, складеного за результатами їх проведення, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідачів на користь позивача в рівних частинах слід стягнути судовий збір в сумі 640,00 грн., тобто по 160,00 грн. із кожного

Outcome: approved