Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

9 червня 2022р. позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання видати наказ про звільнення, стягнення вихідної допомоги та повернення трудової книжки. В обгрутування своїх вимог посилається на те, що на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.06.2021р. було видано наказ від 18.01.2022р. «Про поновлення на роботі [PERSON] », згідно якого вона була поновлена на роботі в Установі на рівнозначній посаді директора Регіонального представництва ДІФКУ в м. Одеса з 11.03.2021р. з визначенням та закріпленням робочого місця за адресою м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 65-Б, каб. № 2 та була повинна приступити до виконання своїх посадових обов`язків з 19.01.2022р. Позивачка стверджує, що починаючи з п`ятого робочого дня після поновлення на роботі керівництво ДІФКУ в порушення ст. 43 Конституції України та ст. 29 КЗпП України розпочало по відношенню до неї дії, спрямовані або на примушування її до написання заяви про звільнення із зручним для відповідача формулюванням причини звільнення, або на штучне створення підстав для звільнення її з роботи за порушення трудової дисципліни. Так, 24.01.2022р. її мати, [PERSON] була доставлена до лікарні у критичному стані із діагнозом гострий мозковий інфаркт головного мозку, у зв`язку з чим вона 24.01.2022р. подала заяву про надання їй із 25.01.2022р. частини невикористаної відпустки, яку в.о. голови правління ДІФКУ на словах погодився задовольнити. Однак, замість цього ним 24.01.2022р. було видано окреме доручення про відрядження її до м. Одеси для визначення стану готовності приміщення, на 2 календарні дні, з яким її ознайомили лише 25.01.2022р. Перебуваючи у безвихідному стані у зв`язку з хворобою матері, вона 25.01.2022р. звернулась з заявою, в якій просила узяти до уваги факт перебування матері у критичному стані та у зв`язку з цим перенести дату відрядження до м. Одеси щонайменше на 7 днів та надати їй, в разі перенесення відрядження, відпустку без збереження заробітної плати. В разі неможливості перенесення відрядження та надання відпустки просила видати наказ про відрядження та виплатити аванс в розмірі 3 196грн. з урахуванням добових за 2 дні, вартості проживання за 1 день, вартості проїзду до м. Одеса та у зворотньому напрямку. 25.01.2022р. о 17.45год. її було ознайомлено з наказом про відрядження, а після завершення робочого дня - о 18.47год. на її картковий рахунок виплачено аванс на відрядження в розмірі 597грн. Позивачка зазначає, що виплачений розмір авансу не узгоджується зі ст. 121 КЗпП України, згідно якої працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством. У додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 2.02.2011р. № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установати та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» встановлено розмір витрат на відрядження в межіх України: сума добових витрат - 300 грн., гранична сума витрат на найм житлового приміщення за добу - 900 грн. Таким чином вважає, виплата їй коштів у розмірі 597грн. не узгоджувалась зі ст. 121 КЗпП України, не надавала їй можливість навіть придбати квитки для проїзду до м. Одеса та у зворотньому напрямку, вартість яких коливається від 640 до 1000грн., а у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем вона не мала жодної можливості профінансувати поїздку за власний рахунок. Доповідною запискою від 26.01.2022р. вона проінформувала про неможливість вибуття у відрядження через недостатність перерахованої суми авансу на відрядження для придбання проїздних квитків та, відповідно, неможливість виконання наказу № 7-вд. Вказана доповідна записка була відповідачем проігнорована, не було перенесено ні строк відрядження, ні скасовано наказ про відрядження, ні перераховано їй недоплачену суму витрат на відрядження. У зв`язку з зазначеним та з урахуванням критичного стану її матері вона також подала в.о. голови правління ДІФКУ доповідну записку від 26.01.2022р., у якій просила скасувати наказ від 25.01.2022р., надати їй з 27.01.2022р. частину невикористаної відпустки тривалістю 14 днів з наступним звільненням за власним бажанням відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України, звільнити її з займаної посади за власним бажанням відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України в останній день відпустки, надати щорічну матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі двох посадових окладів. Однак у задоволенні даної заяви, в тому числі і наданні відпустки з подальшим звільненням їй було відмовлено, чим, на її думку, було порушено вимоги ст. 38 КЗпП України та ч. 3 Закону України «Про відпустки» та позбавлено її права на розірвання трудового договору за ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Оскільки станом на початок робочого дня 27.01.2022р. наказ про надання відпустки з подальшим звільненням виданий не був, вона 27.01.2022 року подала заяву про звільнення, у якій просила у тому випадку, якщо у задоволенні її заяви від 26.01.2022р. про надання відпустки з подальшим звільненням за власним бажанням за частиною 1 статті 38 КЗпП України їй відмовлено і така відпустка не була надана, звільнити її 27.01.2022р. за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням відповідачем законодавства про працю. Обгрунтування допущених порушень вимог трудового законодавства було наведено нею безпосередньо у заяві про звільнення від 27.01.2022р. Цього ж дня вона подала заяву, в якій просила поштою направити їй наказ ДІФКУ, виданий за результатом розгляду її заяв від 26 та 27 січня та трудову книжку. 28.01.2022р. вона з`явилась з метою отримання наказу про звільнення та трудової книжки, однак їй почали вручатись окремі доручення про надання звіту про вчинені дії по реєстрації представництва, на яких вона зазначила, що у зв`язку з поданням заяв від 26 та від 27 січня 2022р. вважає датою свого звільнення 27.01.2022р. Крім того, 28.01.2022р. о 9.07год. нею було направлено звернення про небажання продовжувати трудові відносини з ДІФКУ, на яку вона отримала відповідь про те, що станом на 28.01.2022р. наказ про її звільнення не видано без жодного обґрунтування підстав невидачі вказаного наказу або відмови у його видачі. В подальшому вона неодноразово зверталась до відповідача про видачу наказу про звільнення та видачу трудової книжки, однак відповідний наказ до цього часу не винесений, трудова книжка їй не видана. Оскільки відповідачем були порушені її права щодо вільного вибору праці, просить зобов`язати відповідача видати наказ про звільнення її з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України згідно заяви від 27.01.2022 року, стягнути вихідну допомогу та видати належним чином оформлену трудову книжку. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2022р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (т. 1 а.с. 94-95). 28.06.2022р. від відповідача надійшов відзив, згідно якого він проти позову заперечує, посилаючись на те, що 24.01.2022р. з метою організації належної роботи Регіональному представнику ДІФКУ в м. Одеса [PERSON] було доручено вибути у відрядження на 2 календарних дні в м. Одеса для визначення стану готовності приміщення, про що було виготовлено доручення, з яким [PERSON] ознайомлена 25.01.2022р. При ознайомленні з дорученням [PERSON] жодних зауважень, відмов, пропозицій щодо неможливості виконання даного доручення у зв`язку із критичним станом здоров`я матері не заявляла. 25.01.2022р. винесено наказ № 7-вд про службове відрядження [PERSON] до м. Одеса терміном на 2 календарні дні з 26 по 27 січня 2022р., з яким [PERSON] ознайомлена 25.01.2022р. 26.01.2022р. [PERSON] в порушення даного наказу та окремого доручення № 1 від 24.01.2022р. не відбула у відрядження, натомість подала заяву про надання їй частини невикористаної відпустки з 27.01.2022р. тривалістю 14 календарних днів з наступним звільненням за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП країни. У подальшому, 27.01.2022р. доповідною запискою № 79 [PERSON] відкликала свою заяву від 26.01.2022р. та подала заяву про звільнення з 27.01.2022р. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням відносно неї законодавства про працю. Згідно з журналом обліку роботи [PERSON] 28.01.2022р. прийшла на робоче місце о 8.45год., а о 14.30 звернулась до в.о. голови правління з проханням повідомити, чи залишається вона працівником підприємства, на що її письмово було повідомлено, що наказ про її звільнення не видавався. Враховуючи викладене, відповідач не вбачає та не визнає підстави для звільнення [PERSON] саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Щодо надання [PERSON] частини невикористаної чергової відпустки, відповідач зазначає, що відпустку не було можливості надати позивачці, оскільки дана відпустка не відповідала графіку і після поновлення [PERSON] на роботі вона пропозицій про внесення змін до графіку не надавала. Крім того, відпустку неможливо було надати, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про відпустки» відпускні виплачуються не пізніше ніж за три дні до початку відпустки, а несвоєчасна виплата відпускних може слугувати підставою для застосування до роботодавця фінансових санкцій. Також у заяві містилась вимога про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, однак фінансового плану на той час ще не було затверджено, а тому ДІФКУ не мала законних підстав для задоволення заяви [PERSON] у тому вигляді, як вона викладалась. (т.1 а.с. 128-167). 30.06.2022р. від позивачки надійшла відповідь на відзив, згідно якої вона заперечує твердження відповідача про те, що вона при ознайомленні з окремим дорученням від 24.01.2022р. не заявила жодних зауважень, відмов, пропозицій, оскільки отримавши окреме доручення від 24.01.2022р. вона негайно подала в.о. голови правління заяву від 25.01.2022р., у якій повідомила про перебування своєї матері у критичному стані, просила відтермінувати відрядження до м. Одеси щонайменш на 7 днів та надати їй відпустку без збереження заробітної плати на 7 календарних днів та додала до неї копії медичних документів. Також вважає безпідставними посилання відповідача на правовий висновок, що міститься в постанові Верховного Суду України від 22.04.2020р., відповідно до якого при незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених у ч. 3 ст. 38 КЗпП України він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися, посилаючись на те, що відповідач не проінформував її про свою незгоду із звільненням з підстав, передбачених у ч. 3 ст. 38КЗпП України, про свою відмову від розірвання трудового договору з цих підстав, а також не заперечував факт наявності допущених порушень трудового законодавства, на яких вона наголошувала у своїй заяві. Також вважає безпідставними твердження відповідача, що вона 28.01.2022р. перебувала у приміщенні ДІФКУ, подавала службову записку, а тому не збиралась звільнятись, оскільки 28.01.2022р. вона з`явилась для того, щоб отримати наказ про звільнення та трудову книжку і подала відповідну заяву про це. Вважає безпідставним твердження відповідача про неможливість надання їй відпустки з подальшим звільненням через не включення до графіку відпусток на 2022р. та неможливість проведення оплати відпустки у строки, передбачені ст. 115 КЗпП та ст. 21 Закону «Про відпустки», оскільки стаття 10 зазначеного Закону, на яку посилається відповідач, визначає загальний порядок надання відпусток і передбачає право працівника на отримання щорічної відпустки за графіком. Однак стаття 3 Закону встановлює особливий порядок надання працівникам відпусток у разі їх звільнення і передбачає право працівника на отримання за його бажанням невикористаної відпустки з наступним звільненням (крім звільнення за порушення трудової дисципліни). Таким чином, єдиним випадком, у якому працівникові може бути відмовлено у наданні невикористаної відпустки з наступним звільненням є звільнення працівника за порушення трудової дисципліни, а жодних інших обмежень, які б дозволяли працівникові скористатись при звільненні невикористаною відпусткою (у т.ч. не включення його до графіку відпусток та неможливість виплати відпускних у строки, визначені статтею 115 КЗпП України та статтею 21 Закону) стаття 3 Закону не містить. Також вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що при направленні у відрядження були сплачені лише добові, оскільки нею не було надано підтверджуючих документів оплати/бронювання/ найму житлового приміщення (т. 1 а.с. 187-196). 4.07.2022р. від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, згідно яких відповідач вважає, що позивачкою не надано належних, достовірних та достатніх доказів того, що її права порушені та підтримує викладені у відзиві заперечення проти позову (т. 1 а.с. 210-212). 27.07.2022р. позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить скасувати наказ Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 27.06.2022р. № 65-к/тр «Про припинення трудового договору» та зобов`язати відповідача внести до трудової книжки запис про недійсність запису № 41 про її звільнення 27.06.2022р. за прогул без поважних причин згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України на підставі наказу від 27.06.2022р. № 65-к/тр "Про припинення трудового договору" В обгрунтування даного позову посилається на те, що 27.01.2022р. вона подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю і відмови від ДІФКУ в розірванні трудового договору з цих підстав вона не отримувала, як і заперечень щодо порушення ним відносно неї законодавства про працю. З того часу на роботу вона не виходила, зверталась з вимогами видати копію наказу про звільнення та трудову книжку, а 9.06.2022р. звернулась до суду з позовом про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання видати наказ та трудову книжку. 27.06.2022р., майже через два тижні після отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження у даній справі на адресу її електронної пошти надійшла сканкопія наказу відповідача від 27.06.2022р. № 65-к/тр «Про припинення трудового договору», згідно якого її було звільнено з роботи 27.06.2022р. за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Вважає даний наказ таким, що підлягає скасуванню, оскільки він був виданий через 5 місяців після фактичного розірвання трудового договору між ними, оскільки право працівника на розірвання трудового договору у визначений ним строк у випадку, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавства про працю передбачене ч. 3 ст. 38 КЗпП України та є безумовним. Оскільки відповідач неодноразово допускав по відношенню до неї порушення вимог трудового законодавства, вона мала законне право та достатні підстави для розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що і зробила, подавши заяву від 27.01.2022р. та визначила датою звільнення 27.01.2022р. Відповідач жодного разу не заявив ані про свою незгоду звільнити її з підстав, передбечених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, ані про відмову у розірванні трудового договору з цих підстав. Тому з 28.01.2022р. у трудових відносинах з відповідачем вона не перебувала,а тому у відповідача були відсутні будь-які правові підстави вимагати виходу її на роботу, та, відповідно, вважати відсутність на роботі після цієї дати прогулом. При цьому зазначає, що видання наказу № 65-к/тр від 27.06.2022р. навіть у випадку існування між ними трудових відносин є неправомірним, оскільки відповідачем було порушено порядок застосування дисциплінарних стягнень, визначений ст. 149 КЗпП України, зокрема, їй у встановленому порядку не було запропоновано надати письмові пояснення, а рішення правління від 21.06.2022р. № 19, яке стало підставою для притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення було прийняте неправомочним складом правління. Виходячи з викладеного просить наказ № 65-к/тр від 27.06.2022р. скасувати та зобов`язати відповідача внести до трудової книжки запис про недійсність запису № 41 про звільнення 27.06.2022р. за прогул без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України (т. 2 а.с. 1-14). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Журибеда О.М. від 28.07.2022р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (т. 2 а.с. 70-71). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 5.09.2022р. справу за позовом [PERSON] до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та справу за позовом [PERSON] до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про скасування наказу та зобов`язання внести зміни до трудової книжки об`єднано в одне провадження (т. 1 а.с. 232-233). 15.09.2022р. від відповідача надійшов відзив, згідно якого він проти позову заперечує, посилаючись на те, що [PERSON] , будучи обізнаною про те, що наказ про її звільнення не видавався, з 28.01.2022р. жодного разу на робочому місці не з`явилась. В подальшому у зв`язку з воєнним станом в ДІФКУ для працівників з 24.02.2022р. запроваджено дистанційну роботу. Наказом № 27-адм від 9.06.2022р. «Про припинення дистанційної роботи» з 13.06.2022р. припинено дистанційну роботу ряду працівників, в тому числі і позивачки. Позивачка знала про існування даного наказу, проте до роботи не приступила, що підтверджується актами про відсутність на робочому місці від 13.06.2022р., 14.06.2022р., 15.06.2022р., 17.06.2022р., 20.06.2022р., 21.06.2022р., 23.06.2022р. 20.06.2022р. доповідну записку начальника відділу кадрів про відсутність [PERSON] на роботі з резолюцією про надання нею пояснень з приводу викладених обставин було направлено позивачці на застосунок VIBER і факт її отримання позивачкою не заперечується. Пояснень з цього приводу позивачка не надала, а тому була звільнена відповідно до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП України (т. 2 а.с. 100-119). 3.10.2022р. від позивачки надійшла відповідь на відзив, згідно якої вона доводи відповідача вважає безпідставними, оскільки після подання нею заяви від 27.01.2022р. відповідач не проінформував її про відмову від розірвання трудового договору з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 28.01.2022р. вона вийшла на роботу лише з метою отримання наказу про звільнення та трудову книжку, а не з метою виконувати свої трудові обов`язки, про що чітко зазначила у поданих цього дня заявах. (т. 2 а.с. 133-146). В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзивах. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, наказом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 18.01.2022р. на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.06.2021р. скасовано наказ від 10.03.2021р. № 56-к/т «Про припинення трудового договору», поновлено [PERSON] на рівнозначній посаді директора Регіонального представництва ДІФКУ в м. Одеса з 11.03.2021р., визначено та закріплено робоче місце за адресою м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 65-Б каб. № 2 (т. 1 а.с.22). 24.01.2022р. окремим дорученням № 1 [PERSON] було доручено відбути у відрядження на 2 календарних дні до м. Одеси для визначення стану готовності приміщення та можливості у подальшому розміщенні співробітників Регіонального представництва ДІФКУ в м. Одеса, з яким [PERSON] ознайомлена 25.01.2022р. (т. 1 а.с. 32). 25.01.2022р. [PERSON] звернулась з заявою на ім`я в.о. голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, в якій повідомила про подану нею заяву від 24.01.2022р. про надання їй частини щорічної основної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 25.01.2022р., а також просила узяти до уваги факт перебування її матері у лікарні у критичному стані (гострий мозковий інфаркт, порушення свідомості) та перенести дату відрядження до м. Одеса та надати відпустку з 26.01.2022р. без збереження заробітної плати. У випадку відмови в перенесенні строків відрядження видати наказ про відрядження до м. Одеси та виплатити аванс на відрядження в розмірі 3 196грн. (добові за 2 дні - 600грн., вартість проживання 1 день - 900грн., вартість проїзду до м. Одеса та назад потягом - 848х2= 1696грн.), до якої було додано заяву про надання відпустки, медичні довідки про перебування [PERSON] в лікарні, свідоцтва про народження [PERSON] (т. 1 а.с. 36-38, 28-30). 25.01.2022р. в.о. голови Державної інноваційної фінансово-кредитної установи було видано наказ № 7-вд про службове відрядження, згідно якого [PERSON] відряджено до м. Одеса терміном на 2 календарних дні з 26 по 27 січня 2022р., з яким [PERSON] була ознайомлена 25.01.2022р. 17.45 год. (т. 1 а.с. 39). З виписки про надходження коштів вбачається, що на банківську картку [PERSON] 25.01.2022р. надійшло 600грн. з урахуванням комісії (т. 1 а.с. 40). 26.01.2022р. [PERSON] звернулась до в.о. голови Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з доповідної запискою, в якій повідомила про отримання коштів на картковий рахунок в розмірі 597грн. 25.01.2022р. о 18.47год. та їх недостатність для придбання квитків для проїзду до місця відрядження та повернення з нього до місця роботи та неможливість, у зв`язку з цим, виконати доручення та наказ про відрядження (т. 1 а.с. 44-45). Також 26.01.2022р. [PERSON] звернулась до в.о. голови Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з доповідною запискою, в якій просила у зв`язку з несплатою коштів та неможливістю, у зв`язку з цим, виконання наказу про відрядження скасувати наказ ДІФКУ від 25.01.2022р. № 7-вд «Про службове відрядження» та надати їй з 27.01.2022р. частину невикористаної основної щорічної відпустки тривалістю 14 календарних днів з подальшим звільненням за власним бажанням та виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення, до якої додала оригінал заяви про звільнення, надання частини невикористаної основної щорічної відпустки з подальшим звільненням, надання щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення (т. 1 а.с. 46-50). Службовою запискою в.о. начальника відділу кадрів на ім`я в.о. голови правління було повідомлено про неможливість надання відпустки з 27.01.2022р. [PERSON] у зв`язку з наявністю наказу про відрядження (т. 1 а.с. 51). 27.01.2022р. [PERSON] звернулась до в.о. голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з службовою запискою та заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в якій просила звільнити її з роботи з 27.01.2022р. у зв`язку з порушенням трудового законодавства відносно неї, зокрема, ч. 2 ст. 121 КЗпП України - несплата коштів на відрядження, ст. 38 ч. 1 КЗпП України та ст. 3 Закону України «Про відпустки» - відмова у наданні відпустки з подальшим звільненням (т. 1 а.с. 52-56). 28.01.2022р. [PERSON] звернулась до в.о. голови правління ДІФКУ з заявою, в якій просила прийняти рішення по поданим нею заявам від 26.01.2022р. про надання невикористаної відпустки з 27.01.2022р. з подальшим звільненням за власним бажанням та в разі відмови звільнити її з 27.01.2022р. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, відповіді на яку не отримала (т. 1 а.с. 57-60). 28.01.2022р. [PERSON] подала на ім`я в.о. голови правління ДІФКУ заяву, в якій наполягала на розгляді заяв про звільнення та видачі трудової книжки, відповіді на яку не отримала (т. 1 а.с. 61-63). 28.01.2022р. було видано окремі доручення, згідно яких [PERSON] пропонувалось надати звіт про виконання п. 3 рішення правління від 18.01.2022р. № 3 щодо проведення державної реєстрації створення Регіонального представництва ДІФКУ в м. Одеса, на яких[PERSON]. повідомила про припинення трудових відносин з ДІФКУ з 27.01.2022р. (т. 1 а.с. 71-72). 28.01.2022р. [PERSON] звернулась до ім`я в.о. голови правління ДІФКУ з заявою, в якій просила інформувати її про рішення, яке прийнято за результатом розгляду заяв про звільнення від 26.01.2022р. та від 27.01.2022р., на яку отримала відповідь, що станом на 28.01.2022р. наказ про її звільнення не видавався (т. 1 а.с. 75-78). 11.02.2022р. [PERSON] звернулась з заявою на ім`я в.о. голови ДІФКУ, в якій інформувала про подачу нею заяв про надання відпустки з подальшим звільненням від 26.01.2022р. та про звільнення за п. 3 ст. 38 КЗпП України, просила видати їй трудову книжку та копію наказу про звільнення (т. 1 а.с. 67-70). 27.05.2022р. [PERSON] направила заяву керівнику Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, в якій просила видати їй копію наказу про звільнення на підставі поданих нею заяв від 26.01.2022р. та від 27.01.2022р. та видати трудову книжку і розрахунок при звільненні (т. 2 а.с. 49-50). Наказом № 65-к/тр від 27.06.2022р. [PERSON] з 27.06.2022р. було звільнено з роботи за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України) (т. 2 а.с. 45). Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно ообирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом ст. 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України). Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до статті 38 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, що спонукають працівника до розірвання цього договору, їх працівник визначає самостійно. У разі якщо зазначені працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпПУкраїни, він може відмовити в розірванні трудового договору, але не має права розірвати цей договір на інших підставах, які працівником не вказувалися. Таким чином, обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18 та від 13 березня 2019 року у справі №754/1936/16-ц, який суд у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірнихправовідносин. Розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудовівідносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Особливістю розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору. Роботодавець може не погоджуватись з тим, що мають місце порушення, які відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпПУкраїни є підставами для розірвання трудового договору за ініціативою працівника у строки, визначені останнім, що, у свою чергу, свідчить про виникнення трудового спору. В даному випадку між сторонами виник трудовий спір щодо звільнення позивачки за ч. 3 ст. 38 КЗпП України на підставі її заяви від 27.01.2022р., у зв`язку з чим вона і звернулась до суду з позовом про зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Отже, при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства з боку роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. З`ясування указаних обставин справи має значення для правильного вирішення спору, оскільки за змістом ст. 38 КЗпП України у разі, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору за ініціативою працівника власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Тобто, основною підставою для застосування вказаної норми КЗпП України є факт порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи. Вказання працівником конкретних випадків порушення трудового законодавствама є наслідком в подальшому підтвердження даних фактів роботодавцем та звільнення працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, або ж невизнання власником зазначених порушень та відмову у розірванні трудового договору відповідно до даної норми. Так, звертаючись до суду з позовом про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії [PERSON] зазначила про порушення відповідачем законодавства про працю, зокрема, невиплату їй при направленні у відрядження передбачених ч. 1 ст. 121 КЗпП України коштів, у зв`язку з чим вона не мала можливості виконати окреме доручення та наказ про відрядження, а також порушення ст. 3 Закону України «Про відпустки» та ст. 38 КЗпП України - відмову у наданні їй невикористаної відпустки з подальшим звільненням через 14 днів згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Тобто чітко зазначила, в чому, на її думку, полягає невиконання роботадавцем законодавства про працю. Будь-якої відповіді щодо погодження або непогодження з підставами звільнення відповідач, не дивлячись на неодноразові звернення позивачки з відповідними заявами, не надав, проте і наказу про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України не видав, чим фактично не визнав фактів порушення трудового законодавства, що свідчить про виникнення між сторонами трудового спору. Так, перевіряючи доводи позивачки чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 121 КЗпП України працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. Матеріалами справи, а саме випискою про надходження коштів підтверджена виплата позивачці 25.01.2022р. коштів на відрядження в розмірі 600грн. з урахуванням комісії (т. 1 а.с. 40). Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, позивачці були сплачені добові за 2 дні відрядження. Інших коштів при направленні у відрядження позивачці сплачено не було. Відповідно до додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України № 98 від 2.02.2011р. «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» витрати на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів по Україні складають: сума добових - 300грн., гранична сума витрат на найм житлового приміщення за добу - 900грн. Згідно наданих позивачкою відомостей, які не були спростовані відповідачем, вартість проїзду з м. Києва до м. Одеси в одну сторону становить 400-500грн. (т. 1 а.с. 41-43). Таким чином, за встановленими судом обставинами справи підтверджено порушення відповідачем вимог ст.121 КЗпП України, а саме, невиплату у передбаченому законом обсязі позивачці коштів у зв`язку з направленням у відрядження, зокрема, авансу вартості проїзду до місця призначення і назад та авансу витрат по найму жилого приміщення, що унеможливило її поїздку у відрядження та стало однією з підстав подачі нею 27.01.2022 року заяви про розірвання трудового договору за ініціативою працівника за ч.3 ст.38 КЗпПУкраїни. Посилання представника відповідача на те, що компенсація вартості проїзду та витрат по найму жилого приміщення можлива лише при наданні підтверджуючих документів не грунтується на вимогах ст. 121 КЗпП України, яка передбачає виплату вказаних коштів працівнику, який направляється у відрядження, а також не відповідає Постанові Кабінету Міністрів України № 98 від 2.02.2011р., зі змісту якої вбачається, що відрядженому працівникові перед від`їздом у відрядження видається грошовий аванс у межах суми, визначеної на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати. Після повернення з відрядження працівник зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження) підлягає поверненню працівником до каси або зарахуванню на відповідний рахунок підприємства, що їх надало, у встановленомузаконодавством порядку. Другою підставою, що спонукала позивачку звернутись до відповідача з заявою про розірвання договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП Україна, стала фактична відмова у її звільненні за ч. 1 ст. 38 КЗпП України з наданням частини невикористаної відпустки з подальшим звільненням на підставі поданої заяви від 26.01.2022р. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки. Крім того, відповідно до ч. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи незайматися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізаціїсвоїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем порушене право позивачки на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України, оскільки не вирішення її заяви від 26.01.2022р., поданої про звільнення із займаної нею посади за ч. 1 ст. 38 КЗпП України з наданням частини невикористаної відпустки з наступним звільненням є порушенням її права щодо вільного вибору праці. Трудове законодавство не передбачає обов`язкового двотижневого відпрацювання перед звільненням за власним бажанням, у ст. 38 КЗпП України визначено лише обов`язок працівника письмово попередити роботодавця про наступне звільнення за два тижні. Таке попередження не залежить від того, чи працює працівник у момент попередження, чи перебуває на лікарняному або ж знаходиться у відпустці - він може хворіти навіть протягом усіх двох наступнихтижнів і не відпрацювати фактично жодного дня після подання заяви про звільнення, навіть у такому випадку, роботодавець не вправі відмовити йому у звільненні після спливу строку попередження. Поряд із тим, варто зауважити, що звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною 3 ст. 40 КЗпП України встановлено заборону щодо такого звільнення лише з ініціативи роботодавця. Оскільки 26.01.2022 року позивачка подала відповідачу заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, що є її правом, гарантованим ч. 1 ст. 38 КЗпП України,і при цьому виявила бажання отримати невикористану щорічну відпустку тривалістю 14 днів з наступним звільненням, що також їй гарантовано ст. 3 Закону України «Про відпустки», проте їй було відмовлено в цьому, чим обмежено право на вільний вибір праці та припинення трудового договору з ініціативи працівника, гарантоване Конституцією України та законодавством про працю, суд вважає, що відповідачем було допущено порушення трудового законодавства відносно позивачки. Посилання представника відповідача на те, що позивачці не було можливості надати відпустку з 27.01.2022р., оскільки дана відпустка не узгоджувалась з графіком відпусток, крім того, не було можливості своєчасно виплатити відпускні та матеріальну допомогу суд вважає безпідставним, оскільки стаття 3 Закону України «Про відпустки» передбачає особливий випадок надання відпустки працівнику, а саме «у разі його звільнення»та в разі наявності бажання працівникафактично встановлює обов`язок роботодавця надати таку відпустку («має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням»). Згідно змісту зазначеної норми права єдиним випадком відмови у наданні відпустки з подальшим звільненням є звільнення за порушення трудової дисципліни. Доводи представника відповідача про те, що згідно наказу № 7-вд від 25.01.2022р., який не був скасований, 27.01.2022р. позивачка ще перебувала у відрядженні, а тому надання їй з цього дня відпустки порушувало б її право на відпочинок також не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку позивачка просила надати їй невикористану відпустку тривалістю 14 днів як строк попередження роботодавця про наступне звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, що й передбачено ч. 3 Закону України «Про відпустки» і, як зазначено вище,таке попередження не залежить від того, чи працює працівник у момент попередження, чи перебуває на лікарняному або ж знаходиться у відпустці - він може не відпрацювати фактично жодного дня після подання заяви про звільнення й роботодавець, навіть у такому випадку, не вправі відмовити йому у звільненні після спливу строку попередження. З огляду на наведені вище норми матеріального права суд вважає, що в судовому засіданні знайшли підтвердження факти порушення законодавства про працю з боку відповідача відносно позивачки, які б могли стати причиною для її звільнення саме з цих підстав, тобто за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Згідно зі ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Разом із тим, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК) . Захищаючи права особи, суд повинен обрати такий спосіб, який є адекватним змісту порушеного права та найбільш ефективним для його захисту чи поновленню. В даному випадку, констатуючи наявність фактів порушення трудового законодавства, допущеного відповідачем відносно позивачки, враховуючи подання позивачкою заяви про звільнення її за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з обґрунтуванням допущених відносно неї порушень, яка не була розглянута відповідачем,адекватним та найбільш ефективним способом захисту прав позивачки буде зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України згідно поданої заяви від 27.01.2022р. Розв`язання справи у такий спосіб на думку суду, буде мати наслідком дотримання принципу правової визначеності, як складової верховенства права та призведе до вирішення спору по суті, і відповідно судом буде виконане завдання, яке покладається на нього законом при здійсненні цивільного судочинства. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині визнання бездіяльності відповідача щодо невидачі наказу про звільнення на підставі заяви про звільнення від 27.01.2022р. протиправною, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачем не визнавались порушення трудового законодавства відносно позивачки, хоча після отримання вказаної заяви будь-яких заперечень та відмови у видачі наказу ним надано не було.Тому в даному випадку за наслідками розгляду спору та встановлення фактів порушення трудового законодавства відповідачем відносно позивачки суд вважає, що належним способом захисту буде зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення відповідачки за ч. 3 ст. 38 КЗпП України на підставі поданої нею заяви від 27.01.2022р. Відповідно до ст. 44 КЗпПУкраїни при припинення трудового договору з підстав, зокрема, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору(статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. За таких обставин, при звільненні працівника за ч.3 ст.38 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити йому вихідну допомогу у відповідності до приписів ст.44 КЗпПУкраїни. Пунктом 3 наказу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 18.01.2022р. № 4-к/тр «Про поновлення на роботі [PERSON] » [PERSON] встановлений посадовий оклад у розмірі 25 000грн. на місяць згідно штатного розпису, затвердженого наказом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 08.11.2021р. № 41 (т. 1 а.с. 22). Отже, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню вихідна допомога в розмірі тримісячного заробітку, що складає 75 000грн. (25 000х 3). Оскільки у ході розгляду справи встановлено, що відповідачем допускалися невиконання вимог трудового законодавства, порушувались права та законні інтереси позивачки у сфері трудових відносин, що є підставою для припинення трудового договору та звільнення [PERSON] за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення з посади на підставі, зазначеній у заяві від 27.01.2022р. - за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 27.01.2022р., суд вважає, що наказ № 65-к/тр від 27.06.2022р. «Про припинення трудового договору», виданий під час розгляду даного трудового спору в суді, яким [PERSON] звільнено 27.06.2022р. за прогул без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України підлягає скасуванню. Приписами п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, у розділах «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження», «Відомості про заохочення» трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номера, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за № таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)» і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним, звільнений ...» і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. Ураховуючи викладене, суд також вважає за необхідне зобов`язати відповідача внести зміни до трудової книжки [PERSON] , а саме у розділ "Відомості про роботу" запис № 41 від 27.06.2022р. про звільнення за прогул без поважних причин згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України на підставі наказу від 27.06.2022р. № 65-к/тр «Про припинення трудового договору»,зазначивши про його недійсність. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Враховуючи введення Указом Президента України від 24.02.2022р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнного стану та його продовження, а також інтенсивність ракетних та артилерійських обстрілів міста Києва протягом березня - квітня 2022р., суд вважає, що тримісячний строк для звернення до суду пропущено позивачкою з поважних причин, а тому він підлягає поновленню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір. На підставі викладеного, ст.ст. 21,38,44, 233, 234КЗпП України, Закону України «Про відпустки»,

Outcome: partial