Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, що зареєстрований 17 жовтня 2019 р. Надвірнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис за № 266; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] »; сина [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з нею; стягувати з відповідача на її користь аліменти на неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 4000 грн щомісячно (з індексацією), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стягнення аліментів розпочати з дня звернення до суду та проводити до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 17 жовтня 2019 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Ще до реєстрації шлюбу у сторін, [INFO] , народився син [PERSON] , однак певний час відповідач не визнавав себе батьком дитини та не бажав зареєструвати з нею шлюб. З часу реєстрації шлюбу сторони однією сім`єю майже не проживали, спільного господарства не вели. Увесь час відповідач проживав та працював за межами України. Коли повертався в Україну, інколи провідував сина, часто в нетверезому стані, коштів на утримання дитини не давав. На зауваження позивачки змінити свою поведінку відповідач реагував агресивно. Відповідач не піклується про побудову сімейних відносин, не дбає про матеріальне забезпечення сім`ї та дитини. Подальше спільне проживання з відповідачем та збереження шлюбу суперечить її інтересам та дитини, у зв`язку з чим відсутні підстави для надання строку для примирення. Також позивачка вважає за потрібне стягувати з відповідача аліменти на дитину у розмірі по 4000 грн щомісячно (з відповідною індексацією), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття. Дану суму відповідач має можливість платити, оскільки перебуває за межами України і заробляє не менше 25 000 грн щомісяця. Ухвалою суду від 16.06.2022 відкрито провадження у даній справі, до участі в справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Городенківської міської ради, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08.08.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивачка в судове засідання не з`явилася. 28.09.2022 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та зазначила, що позовні вимоги підтримує, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач у жодне судове засідання не з`явився. У судове засідання, призначене на 06.09.2022, відповідач не з`явився із невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення - судової повістки. Повістка про виклик до суду на 28.09.2022 надсилалася відповідачу за адресою його зареєстрованого місця проживання, однак повернута до суду без вручення адресату з відміткою Укрпошти: «адресат відсутній за вказаною адресою». Оскільки судова повістка надсилалася відповідачу на відому суду адресу, тому, відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає. Про дату, час і місце розгляду справи 24.10.2022 відповідач був повідомлений через оголошення, розміщене на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст. 128 ЦПК України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач про причини неявки у судові засідання суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав, отже вважається таким, що не з`явився у судові засідання без поважних причин. Також ним не подано відзиву на позовну заяву. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Городенківської міської ради в судове засідання не з`явився. Від Служби у справах дітей Городенківської міської ради до суду 04.08.2022 надійшов висновок Органу опіки та піклування Городенківської міської ради про визначення місця проживання малолітнього сина сторін та клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника. Висновок служба у справах дітей підтримує в повному обсязі. Дії позивачки та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи з ухваленням, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України, заочного рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідач не скористався правом на подання відзиву в порядку ст.178 ЦПК України, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами справи, що відповідає вимогам ч.8 ст.178 ЦПК України. Виходячи з вимог ч.5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, вважає необхідним зазначити таке. Шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 17 жовтня 2019 р. Надвірнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 266, що стверджується свідоцтвами про шлюб серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , виданими 17 жовтня 2019 р. Статтею 51 Конституції України, ч.1 ст. 24 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя, як визначено ч.1 ст.36 СК. Статтею 55 СК України передбачений обов`язок подружжя турбуватись про сім`ю, в т.ч.: дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, вони повинні бути відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в сім`ї, та зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із ч. 2 ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Передбачене ч.1 ст.111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України). Позивачка скористалася правом припинити шлюбні відносини та звернулася до суду з даним позовом. Відповідач, будучи повідомленим про дату, час і місце розгляд справи, у судове засідання не з`явився для дачі пояснень, а також не подав до суду письмової заяви/пояснення з приводу розірвання шлюбу. Враховуючи вищевикладене, вимоги діючого законодавства, той факт, що сторони спільно не проживають, не піклуються про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У зв`язку із реєстрацією шлюбу позивачка змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Зважаючи на прохання позивачки, суд вважає за доцільне після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Згідно ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Вирішуючи позов у частині визначення місця проживання неповнолітнього сина сторін, суд зазначає наступне. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] народився, актовий запис № 7 від 09 серпня 2017 року, що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 15 лютого 2022 р. Надвірнянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Надвірнянському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція), передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Частиною 4 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, N 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Такий висновок зробив Верховний Суд у справі №186/1659/20 від 26.01.2022. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновком органу опіки та піклування Городенківської міської ради про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 28 липня 2022 р. № 402, стверджено, що Орган опіки та піклування Городенківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , біля матері [PERSON] , [INFO] . Відповідач жодних заперечень чи пояснень щодо визначення місця проживання свого малолітнього сина суду не надав. При вирішенні питання про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , суд передусім ураховує інтереси дитини, постійне проживання малолітньої дитини з матір`ю, добросовісне виконання нею батьківських обов`язків із створенням для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, відсутність обставин, які б негативно впливали на виховання та розвиток сина, та вважає обґрунтованими позовні вимоги про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. При цьому суд вказує на те, що визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, не позбавляє права відповідача спілкуватися з дитиною та не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків. Враховуючи висновок органу опіки та піклування служби у справах дітей, суд вважає, що проживання малолітнього сина сторін біля матері (позивачки) після розірвання шлюбу між сторонами, буде відповідати найкращим інтересам дитини. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на неповнолітню дитину доцільно зазначити наступне. Підставою звернення позивачки з позовом у цій частині стала відсутність матеріального забезпечення сина відповідачем та його можливість сплачувати аліменти, оскільки він перебуває на роботі за межами України та має заробіток. Конституцією України визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч.2 ст.51 Основного Закону батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно з ч.1 ст.8, ч.3 ст.11,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено статтею 180 СК України. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Вбачається, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано або вони взагалі не перебували в ньому. Отже, перебування батьків у шлюбі або його розірвання не впливає на обов`язок батьків утримувати дитину. Згідно ч.1 ст.182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 згаданої статті визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 статті 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. При вирішенні питання про стягнення аліментів суд виходить з того, що відповідач, як батько, зобов`язаний утримувати свою дитину для забезпечення її повноцінного здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку та враховує, що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку, а отже, має можливість сплачувати аліменти. При цьому, будь-яких обставин, визначених у ст. 182 СК України та доказів на спростування можливості сплати аліментів відповідачем не надано. Посилання позивачки щодо стягнення з відповідача 4000 гривень аліментів, оскільки останній працює за межами України та його дохід становить 25000 грн на місяць, матеріалами справи не підтверджено та доказів спроможності сплати відповідачем аліментів на утримання дитини в розмірі по 4 000,00 грн суду не надано. Клопотання позивачки витребувати інформацію з Державної прикордонної служби України про перетин відповідачем кордону не підлягає до задоволення, оскільки не буде беззаперечним доказом можливості відповідачем сплачувати аліменти у розмірі 4000 гривень, а свідчитиме тільки про факт перебування відповідача за кордоном. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» установлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 рокiв: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За таких обставин, враховуючи принцип змагальності, рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання та утримання дитини, матеріальне становище сторін, виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, виходячи з забезпечення найкращих інтересів дитини, яка росте та її потреби збільшуються, постійне зростання цін на товари та послуги, суд дійшов висновку щодо необхідності стягувати з відповідача щомісячно аліменти на неповнолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі по 2500 грн щомісяця, до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з проведенням індексації відповідно до закону до досягнення дитиною повноліття. Також суд зазначає, що частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивачка звернулася до суду з позовом 25.05.2022, тому з цього дня слід присудити стягнення аліментів і проводити до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити негайному виконанню. Питання розподілу судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Згідно п.2 ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. При зверненні до суду з даним позовом позивачка сплатила судовий збір за позовну вимогу про розірвання шлюбу в сумі 992 грн 40 коп, що стверджується квитанцією ID № 9200-3161-4778-2373 від 24.05.2022. Отже, з відповідача слід стягнути на користь позивачки дані судові витрати. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів. Враховуючи вищенаведене, з відповідача слід стягнути до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збіру розмірі 1984,80 грн за позовні вимоги про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на дитину. На підставі ст.ст. 3, 7, 19, 21, 24, 36, 55, 56, 104, 112-114, 141, 157, 160-161, 180-182, 184, 191 Сімейного Кодексу України, ст.29 ЦК України,

Outcome: partial