Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

22.10.2021 позивачка звернулася до суду із позовною заявою, в якій з урахуванням уточнення від 20.09.2022 (а.с.87-93) просить усунути їй перешкоди в користуванні ј частиною квартири [ADDRESS] шляхом її вселення у 1/4 частину квартири та зобов`язати відповідачок передати їй ключі від вхідних дверей. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй на праві власності належить ј частина спірної квартири. Крім неї, право власності на цю квартиру зареєстроване за [PERSON] ј частина, [PERSON] 1/3 частина, [PERSON] 1/12 частина, та [PERSON] 1/12 частина. Але з моменту отримання спадщини не має можливості вільно володіти та розпоряджатися своїм майном, оскільки [PERSON] чинить їй перешкоди шляхом не допуску в належну їй частину квартири. Наполягає, що неодноразово зверталася до відповідачки з пропозицією щодо спільного користування майном, але та відмовляється і взагалі ігнорує всі її пропозиції, не визнає її права на ј частину квартири, яку вважає належною лише їй. Разом із відповідачкою в квартирі проживають невідомі позивачці особи, які також заважають їй користуватися нерухомим майном. Тим самим, позбавлена можливості реалізовувати своє право власності на нерухоме майно, оскільки співвласники не надають їй ключі від квартири, перешкоджають її вселенню та вільному доступу до квартири, в зв`язку з чим змушена звернутися до суду з даним позовом. Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 24.12.2021 відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу. 13.01.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка [PERSON] із заявленими позивачкою вимогами не погодилася, вважає, що в їх задоволенні слід відмовити. Зауважила, що співвласники спірної квартири - [PERSON] та [PERSON] є неповнолітніми, до того ж, сиротами, про що позивачці добре відомо, тому її вселення до квартири погіршить їх житлові умови. Всупереч вимогам ст.322 ЦК України, ст.151 ЖК України, п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою КМУ №45 від 24.01.2006, позивачка тривалий час не утримує належну їй частку майна, не уклала договори про надання житлово-комунальних послуг, жодного разу не сплачувала такі послуги, не приймала участі та не проводила за власні кошти ремонт у спірній квартирі. Звернула увагу, що позивачка отримала у спадщину ј частину квартири за заповітом [PERSON] , який не був її родичем, не є членом її родини. Більш того, позивачка була коханкою її чоловіка та саме через неї розпався їх шлюб, в зв`язку з чим між сторонами склалися неприязні відносини, які посилюються неправомірною агресивною поведінкою позивачки із висловлюваннями в бік відповідачки нецензурною лайкою. Вважає, що саме внаслідок неприязних стосунків з позивачкою, спільне володіння і користування житловим приміщенням є неможливим. На думку відповідачки, [PERSON] не довела належними та допустимими доказами обставини, що нібито їй чинять перешкоди у користуванні квартирою, не просить суд визначити порядок користування квартирою. Наголошує, що вселення позивачки в квартиру без визначення порядку користування нею є неможливим, оскільки не забезпечить баланс інтересів інших співвласників та рівні умови здійснення ними своїх прав та завдасть істотної шкоди їх інтересам, у тому числі неповнолітніх. Враховуючи норми житлової площі на одну особу, встановлені ст.47 ЖК України, зауважила, що житлова площа спірної квартири складає 28,6 кв.м., що не відповідає встановленим стандартам. Згідно технічного паспорту, квартира складається із 2 кімнат, в одній (11,5 кв.м.) проживає неповнолітня [PERSON] , в іншій (17,1 кв.м.) відповідачка, [PERSON] та неповнолітня [PERSON] . Повідомила, що позивачка має постійне місце роботи в м. Харків, має у власності 2 квартири, в [ADDRESS] , де зареєстрована та проживає разом зі своєю родиною, чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON] . Окрім того, колишній чоловік відповідачки за життя особисто купив позивачці однокімнатну квартиру по [ADDRESS] , але оскільки [PERSON] перебувала в шлюбі, тобто необхідна була згода чоловіка при оформленні угоди, право власності оформили на її матір. Вважає, що наведені факти свідчать проте, що у позивачки немає жодної необхідності вселятися в квартиру, яка усе життя належить родині відповідачки. Правом щодо подання інших заяв по суті справи в передбаченому ст.174 ЦПК України порядку сторони не скористалися. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Ухвалою суду від 01.07.2022 розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін через необхідність надання сторонами особистих пояснень щодо обставин справи. 02.08.2022 позивачка надіслала заяву про судовий розгляд справи за її відсутності. Підтримала позовні вимоги повністю. Вказала, що не має можливості проживати за місцем реєстрації та фактичного проживання через активні бойові дії. Підтвердила, що дійсно має право власності на житло в м. Валки, але не може ним користуватися через протиправну поведінку відповідачів. 08.09.2022 за клопотанням представника позивачки [PERSON] до участі у справі залучено співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] , третю особу Службу у справах дітей Валківської міської ради Харківської області, в зв`язку з чим судове засідання відкладено для виконання ними своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ЦПК України. 20.09.2022 до суду надійшла виправлена позовна заява з урахуванням кола осіб, які приймають участь у справі, зі змісту якої [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги повністю. Вважає, що право на звернення до суду за захистом порушеного, на її погляд, права власності регламентується ст.41 КУ, ст.317, 369, 391, 386 ЦК України. Факт порушення права власності, як зазначає позивачка, підтверджується відповідним зверненням до поліції, де рекомендовано звернутися до суду через наявність спору цивільно-правового характеру, а також поясненнями відповідачки [PERSON] в судовому засіданні, яка заперечує проти її проживання в спірній квартирі та повідомила суд про тривалі неприязні відносини. Інші співвласники також заперечують проти її вселення, чим, на її думку, порушують право на користування квартирою. Наголошує, що не здійснює оплату комунальних послуг, так як не є споживачем у розумінні ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». В заяві від 29.09.2022 позивачка просить судовий розгляд проводити за її відсутності, на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримала позовні вимоги та вказала, що позивачка в 2018 році стала повноправним власником квартири, але відповідачі перешкоджають їй в праві користування власністю. Витрати на утримання квартири за весь період та комунальні послуги не сплачувала, оскільки ними не користується. Вважає, що неможливість сумісного проживання не впливає на право користування квартирою. Відповідачка [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, просить відмовити, оскільки вселення позивачки до квартири, яка не є членом родини, на її погляд порушить інтереси неповнолітніх дітей - сиріт на передбачені законом умови проживання. Вказала, що покійний чоловік склав заповіт на позивачку, так як вважав її доньку своєю, хоча підтвердження спорідненості немає. Не заперечує проти вселення до квартири доньки позивачки, яка має дружні відносини зі старшою онукою [PERSON] . Зауважила, що позивачка працює в податковій інспекції, не дивлячись на те, що одружена, тривалий час мала близькі відносини із померлим чоловіком та іншими чоловіками. До зустрічі з нею покійний чоловік був грамотним бізнесменом, з 1997 року вели спільний бізнес, в 1999 році побудували магазин, з 2004 року також оформилася приватним підприємцем. [PERSON] з`явилася в їх житті в 2007 році, після чого чоловік почав принижувати, почалися безпричинні сварки, в 2010 році розірвали шлюб. Звернула увагу, що ще під час перебування у шлюбі покійний чоловік купив позивачці квартиру в сусідньому будинку. Після розірвання шлюбу поділили магазин на пополам, тому віддала бізнес в якості компенсації, весь час терпіла. Чоловік повідомляв про те, що написав заповіт через доньку позивачки. Але до цього часу вона зовсім не цікавилася квартирою, не зверталася з приводу вселення, ніхто їй не перешкоджав в користуванні квартирою. Від нотаріуса в 2018 році дізналася, що є співвласник квартири, яка вже оформила спадкові права. В грудні 2020 року зателефонувала, що має намір продати свою частку, щоб не показувати в декларації, проте в березні наступного року повідомила, що передумала продавати, хоче поселити туди бабу і дитину. До звернення до суду письмово особисто не зверталася з приводу вселення. На даний час пропонувала позивачці припинити право власності на частку в квартирі або переписати на її доньку із виплатою компенсації, але не домовилися через завищену суму компенсації, тому має намір звернутися до суду. Відповідачка [PERSON] надала заяву, зі змісту якої заперечує проти задоволення позовних вимог, просить розгляд справи проводити за відсутності, оскільки з меншою онукою [PERSON] перебуває за межами України в зв`язку з агресією рф. Підтвердила, що є опікуном неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , які є сиротами. Після смерті їх батьків оформили спадкові права на відповідні частки у спірній квартирі. Оскільки змушена була виїхати, на даний час в квартирі проживають [PERSON] із старшою онукою [PERSON] , але має намір повернутися ближнім часом та проживати у спірній квартирі, де на даний час зберігаються їхні речі. Намагалася поспілкуватися з позивачкою по телефону, але та реагує в грубій формі, тому більше не дзвонила. [PERSON] з приводу вирішення будь-яких питань, до неї особисто не зверталася взагалі. Наполягає, що її вселення у квартиру порушить права та умови проживання неповнолітніх сиріт. Представник третьої особи [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, оскільки в спірній квартирі фактично проживають неповнолітні діти-сироти, які є співвласниками. Окрім того, площа квартири менше стандартів передбачених законом для проживання неповнолітніх дітей-сиріт. Звернула увагу, що адаптація цих дітей відбувається в сімейному оточенні, тому вселення чужої особи з невідомим станом здоров`я, з невідомою характеристикою особистості, порушить інтереси статусних дітей. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON] згідно договору купівлі-продажу серії АЕА № 602098, реєстровий № 1080, посвідчений приватним нотаріусом Валківського райнотокругу Дем`яненко В.О. [PERSON] помер [INFO] , про що свідчать дані свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 09.07.2007 Старомерчицькою селищною радою Валківського району Харківської області, актовий запис №32. Після його смерті спадщину прийняли батько [PERSON] , мати [PERSON] (відповідачка у справі), дружина [PERSON] та донька [PERSON] (відповідачка у справі), зокрема кожний по ј частині спірної квартири, що підтверджується даними свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 02.04.2021 державним нотаріусом Валківської держнотконтори Кобзар Н.Я., спадкова справа № 530/2007, реєстраційний № 464. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 22.11.2018 приватним нотаріусом Валківського райнотокругу Дем`яненко В.О., зареєстрованого в реєстрі за №853, спадкова справа №32/2018, [PERSON] помер [INFO] . Його єдиним спадкоємцем на підставі заповіту, посвідченого цим же нотаріусом 20.07.2015 за реєстровим №557, є [PERSON] позивачка у справі. Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається із ј частки спірної квартири. Відповідачка [PERSON] , [INFO] , є неповнолітньою, що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 11.05.2005 Старомерчицькою селищною радою Валківського району Харківської області, актовий запис №14, батьками значаться [PERSON] та [PERSON] . [INFO] у [PERSON] народилася донька [PERSON] 9відповідачка у справі), що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 30.11.2010 Дзержинським відділом ДРАЦС Харківського МУЮ, актовий запис №343, відомості про батька дитини [PERSON] записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Харківським міським відділом ДРАЦС СМУМЮ (м. Харків). Рішеннями виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області №384 від 08.07.2020, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , надано статус дітей-сиріт та статус дітей, позбавлених батьківського піклування. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 27.01.2022 державним нотаріусом Сьомої Харківської міськдернотконтори Верещака Г.Л., зареєстрованого в реєстрі за №1-70, спадкова справа №449/2021, спадкоємцями після смерті [PERSON] є мати [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] (відповідачі у справі) кожний на 1/3 частку спадкового майна. Спадщина, на яку видано свідоцтво в указаних частках складається із ј частки в праві спільної власності на спірну квартиру, що належала [PERSON] , спадкоємцем на яку була його дружина [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Таким чином, співвласниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] спадкоємець за заповітом (не родич) та спадкоємці за законом (родичі): [PERSON] ј частина, неповнолітня [PERSON] 1/3 частина, [PERSON] 1/12 частина, та неповнолітня [PERSON] 1/12 частина. Квартира складається з двох жилих кімнат житловою площею 28.6 кв.м., загальною площею 54,8 кв.м., що підтверджується даними технічного паспорту, виготовленого КП «Валківське БТІ» та свідчить про невідповідність нормам житлової площі на одну особу, встановленим ст.47 ЖК України. Мешканці будинку [ADDRESS] актом від 10.01.2022 підтвердили, що [PERSON] та її онука [PERSON] постійно проживають в квартирі [ADDRESS] за вказаною адресою, що підтверджується актом обстеження умов проживання сім`ї, складеним 28.09.2022 комісією у складі Служби у справах дітей Валківської міської ради, санітарний стан приміщень задовільний, квартира придатна для проживання, електрифікована, газифікована, є водопостачання та водовідведення. Сім`я всім забезпечена. Відповідно до довідки КЗ Старомерчицький ліцей Валківської міської ради Харківської області №01-35/07 від 06.01.2022, [PERSON] навчається в 11 класі та постійно проживає в смт. Старий Мерчик. На час судового розгляду є студенткою 1 курсу НТУ «ХПІ» з денною формою навчання, але згідно розпорядження МО проходить навчання за місцем проживання за допомогою дистанційних технологій. Слід відзначити, що згідно наданих відповідачкою [PERSON] квитанцій, вона одноособово несе витрати зі сплати комунальних послуг, наданих у спірній квартирі, зокрема за квартплату та опалення, які вираховуються за загальною площею квартири 54,8 кв.м., незалежно від того, скільки осіб в ній проживає. Доказів, які б свідчили, що [PERSON] після набуття права власності на частину спірної квартири, сплачує передбачені законом витрати у встановлені законом строки, суду не надано. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого Малоданилівською селищною радою Харківського району Харківської області, актовий запис №05 від 10.03.2000 [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі, разом з донькою [PERSON] , 2004 р.н., зареєстрована по [ADDRESS] (довідка № 02-22/1510 від 02.09.2021) Із акту від 07.09.2022 мешканці будинку [ADDRESS] підтвердили, що [PERSON] , коли з`являється в селищі, проживає в квартирі [ADDRESS] . Напроти будинку знаходиться магазин, до якого вона регулярно навідується, як господарка. В селищі постійно не проживає. Зі змісту повідомлення ВП №1 Богодухівського РВП ГУ НП в Харківській області від 13.08.2021, [PERSON] зверталася із заявою про прийняття мір до [PERSON] , яка не дає їй вільно користуватися частиною квартири. За результатом розгляду прийнято рішення про припинення подальшої перевірки в зв`язку з тим, що в матеріалах відсутні дані, які б вказували на наявність кримінального правопорушення, а вбачаються цивільно-правові відносини. Постановою Валківського\~районного суду\~Харківської області\~від 26.10.2021 закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, в зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст.38 КУпАП. При цьому судом встановлено, що 18.07.2021 близько 08:00 год., перебуваючи на вул. Театральній в смт. Старий Мерчик, біля магазину «Мусієнко», [PERSON] висловлювалася нецензурною лайкою в сторону [PERSON] , внаслідок чого порушила громадський порядок і спокій громадян. Ст.41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, придбаною в установленому законом порядку. Право приватної власності непорушне. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ч.1 ст.319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст.322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію (ст.151 ЖК України). Право спільної\~часткової власності\~у відповідності\~до положень\~ст.358\~ЦК України\~здійснюється співвласниками\~за їхньою\~згодою.\~Співвласники можуть\~домовитися про\~порядок володіння\~та користування\~майном,\~що є\~їхньою спільною\~частковою власністю.\~Кожен із\~співвласників має\~право на\~надання йому\~у володіння\~та користування\~тієї частини\~спільного майна\~в натурі,\~яка відповідає\~його частці\~у праві\~спільної часткової\~власності.\~У разі\~неможливості цього\~він має\~право вимагати\~від інших\~співвласників,\~які володіють\~і користуються\~спільним майном,\~відповідної матеріальної\~компенсації. Ст.386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно ч.2\~ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1\~ст.161 СК України). Ч.6\~ст.167 СК України встановлено, що дитина, яка була передана родичам, мачусі, вітчиму, органові опіки та піклування, зберігає право на проживання у житловому приміщенні, в якому вона проживала, і може у будь-який час повернутися до нього. Батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження, зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, щодо майна, власником (співвласником) та/або користувачем якого є дитина; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. (ст.177 СК України) Відповідно до п.6 ч.5 ст.177 СК України органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що між батьками дитини або між одним з них та третіми особами існує судовий спір стосовно нерухомого майна, за дозволом на вчинення правочину щодо якого звернулися батьки дитини (або один з них). Опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування (ч.1 ст.243 СК України). Згідно ст.246 СК України орган опіки та піклування контролює умови утримання, виховання, навчання дитини, над якою встановлено опіку або піклування. У разі встановлення опіки чи піклування над дитиною, влаштування дитини до прийомної сім`ї, дитячого будинку сімейного типу, закладів інституційного догляду та виховання або прийняття рішення про визнання дитини такою, що перебуває у складних життєвих обставинах, орган опіки та піклування надсилає до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за місцезнаходженням такого майна повідомлення про нерухоме майно, право власності або право користування яким відповідно до закону чи договору має така дитина. Законні представники дитини-сироти, дитини, позбавленої батьківського піклування, не можуть без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким відповідно до закону чи договору має така дитина. Дозвіл органу опіки та піклування, передбачений частиною третьою цієї статті, надається за результатами перевірки, що проводиться протягом одного місяця з дня звернення за отриманням дозволу. Орган опіки та піклування відмовляє у наданні дозволу на вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким відповідно до закону чи договору має дитина, над якою встановлено опіку чи піклування, у випадках, визначених частиною п`ятою статті 177 цього Кодексу. Дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право: 1) на проживання в сім`ї опікуна або піклувальника, на піклування з його боку; 2) на забезпечення їй умов для всебічного розвитку, освіти, виховання і на повагу до її людської гідності; 3) на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону; 4) на захист від зловживань з боку опікуна або піклувальника (ч.1 ст.247 СК України). Отже, за наявності у національному праві відповідної норми ч.3 ст.358 ЦК України, вселення за судовим рішенням учасника спільної власності до іншого, який використовує приміщення для постійного проживання, за відсутності можливості надання учаснику спільної власності, який звернувся з такими вимогами, у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності порушує як право на недоторканість житла, гарантоване Конституцією України, так і право на повагу до свого житла, передбачене ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно з ч.1 ст.15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1,2 ст.16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Враховуючи, що позивачу належить незначна частка у праві спільної часткової власності на спірну квартиру, між сторонами склалися неприязні стосунки, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей-сиріт, суд доходить висновку, що спір не може бути вирішений шляхом вселення позивача на житлову площу, яка відповідає належній їй ј частині у квартирі, оскільки така площа фактично не забезпечує можливість проживання із дотриманням санітарно-гігієнічних та морально-етичних норм, тому такий спосіб захисту права власності не буде належним, а єдиним можливим і допустимим в такому випадку способом захисту є право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Outcome: dismissed