Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Позивач звернулася в суд із вказаним вище позовом, в якому просить: визнати за нею в порядку спадкування за законом, право власності в цілому на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [INFO] помер батько позивачки- [PERSON] , а [INFO] померла мати позивачки [PERSON] . Після смерті матері позивачки залишилося спадкове майно, що складається із житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] також зазначає, що спадщину після смерті матері прийняла, а відповідачі- [PERSON] , [PERSON] , не заперечують проти прийняття спадщини позивачкою [PERSON] , крім того такі спадщину після смерті своєї матері не прийняли. У зв`язку із необхідністю оформлення своїх спадкових справ, позивачка звернулася до суду із відповідним позовом, поскільки наявні підтверджуючі документи на спадкове майно, не дозволяють позивачці оформити свої спадкові права в позасудовому порядку. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не зявилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що вимоги позову підтримує повністю. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не зявилися, однак подали до суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності та про те, що вимоги заявленого до них позову визнають повністю. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позовна заява є підставною та підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач у своїй заяві. Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, оглянувши заяви сторін, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ч.1 ст. 328 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст. 328 ЦК України). Як передбачено ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Матеріалами справи встановлено та сторонами не заперечується, що [INFO] помер батько позивачки- [PERSON] , а [INFO] померла мати позивачки [PERSON] . Після смерті матері позивачки залишилося спадкове майно, що складається із житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] . Щодо заявлених позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України (ред.. 2003р.) спадкоємець, який прийняв спадщину може одержати свідоцтво про право на спадщину. Цивільний кодекс визначає два способи прийняття спадщини: подання заяви нотаріусу (ч.1 ст. 1269 ЦКУ) у строки передбачені ч.1 ст. 1270 ЦКУ та визначення законом окремих категорій спадкоємців, перелічених у частинах 3 та 4 ст. 1268 ЦКУ, які вважаються такими, що прийняли спадщину. Доказом постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем є довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця є зареєстрованим за одною адресою із спадкодавцем. Крім того, як вбачається із відповіді на запит Виноградівського районного суду від 19.08.2022 року, який було надіслано на адресу Виноградівської державної контори, щодо підтвердження обставин заявленого позову та в частині звернення позивача [PERSON] із заявою про прийняття спадщини та заведення відповідної спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , судом було одержано Лист з Виноградівської державної нотаріальної контори за №186/01-16 від 24.08.2022 року, зі змісту якого вбачається, що позивач [PERSON] , особисто не зверталася до Виноградівської державної нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття нею спадщини і видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом, як наслідок спадкова справа не заводилась. Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За принциповими положеннями ст. 12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вимогами статей 78, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Із наведеного вище, вбачається, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би його позовні вимоги, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз`яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємця, щодо захисту яких він звернувся до суду (постанова Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 376/2660/17). У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав. Таким чином, звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно за наявності умов для оформлення спадкових прав нотаріусом і відсутності відмови у вчиненні відповідної нотаріальної дії, зокрема, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно є передчасним, що має своїм наслідком відмову в позові. Такі висновки відповідають судовій практиці Верховного Суду (постанова від 16.01.2019 у справі №2-390/2006, від 26.08.2020 у справі № 636/4329/16-ц). У даній справі нотаріус не відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право спадщину. Отже, вимоги про визнання права на спадкування (за відсутності відмови нотаріуса у видачі свідоцтва) є передчасними і з цих підстав задоволенню не підлягають. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які посилаються позивач, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності та ту обставину, що суд не вправі виходити за межі позовних вимог, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки суду не надано доказів про підставність такого позову, крім того заявлений позов є передчасним, поскільки відсутні належні докази звернення позивача [PERSON] до нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових справ, та заведення відповідно спадкової справи, а тому з огляду на викладене вище у суду є всі підстави для відмови у задоволені позову за безпідставністю та недоведеністю, відповідно понесені позивачем судові витрати, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed