Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

Від імені та в інтересах [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси з позовними вимогами до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення, звернулась адвокат Криворучко Вікторія Олегівна. В обґрунтування позовних вимог представник зазначила, що позивачу на підставі договорів дарування від 14.10.1997 року та 18.05.2021 року, на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Після підписання договору дарування, відповідач у справі забрав свої особисті речі з квартири, та зобов`язався знятись з реєстраційного обліку, однак з реєстраційного обліку не знявся. Представник зазначає, що в серпні 2021 року відповідач перевіз особисті речі в квартиру позивача та самовільно вселився до квартири, мотивуючи свої дій тим, що він у вказаній квартирі зареєстрований. Проживання та перебування відповідача у квартирі, що є власністю позивача, створює останній перешкоди у володінні та користуванні квартирою. Виселення відповідача з квартири без надання іншого житлового приміщення, є необхідним, оскільки, є втручанням у право особи на повагу до житла. На підставі викладеного представник позивача просить: усунути перешкод в користуванні квартирою, шляхом визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування квартирою; висилити [PERSON] , з квартири без надання іншого житлового приміщення; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в підготовче засідання. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. На адресу суду надійшло клопотання представника позивача про приєднання до матеріалів справи доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу (а.с.40-44). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року підготовче провадження по цивільній справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.54). В судове засідання позивач [PERSON] та адвокат Криворучко Вікторія Олегівна не з`явились, разом з цим, 08.11.2022 року (вх. № 21645) на адресу суду надійшла заява представника позивача про можливість розгляду справи у відсутність позивача, в якому представник зазначила про підтримку позовних вимог, просила позов задовольнити в повному обсязі (а.с.57). Відповідач [PERSON] до суду також не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений (а.с.56), про причини не явки суду не повідомив. Відзиву на позовну заяву, заперечень з приводу позову не надав, думки щодо позовних вимог не висловив. Разом з цим, з урахуванням наявності повідомлення, суд дійшов висновку, що підстав для відкладення слухання справи відповідно до ст. 223 ЦПК України не має. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2022 року вирішено провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані письмові докази на підтвердження позовних вимог в їх сукупності, встановивши обставини та відповідні їм правовідносини дійшов наступних висновків. Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначила, що є власником квартири [ADDRESS] . Після підписання договору дарування [PERSON] , забрав свої речі, виїхав з квартири, пообіцявши в подальшому знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою, однак, не зважаючи на зазначене в серпні 2021 року [PERSON] , перевіз свої речі до квартири та знову став в ній проживати, мотивуючу своє право на проживання тим, що він в квартирі зареєстрований та відповідно має право на проживання в квартирі. Позивач зазначає, що її права як власника порушені незаконними діями відповідача, а відтак просить визнати відповідача втратившим право на проживання в квартирі та висилити останнього без надання іншого житлового приміщення. Матеріалами справи встановлено, що згідно договору дарування від 14.10.1997 року [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони, діюча від імені та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , як законний представник дітей склали договір про таке. Згідно Договору дарування [PERSON] ,. подарував а [PERSON] , та [PERSON] , в рівних частках, прийняли в дар квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір дарування посвідченого державним нотаріусом Восьмої Одеської нотаріальної контори, та зареєстровано в реєстрі за № 4-3034 (а.с.15-16). Відповідно до Договору дарування нерухомого майна від 18.05.2021 року [PERSON] передав безоплатно у власність (дарує), а [PERSON] прийняла в дар Ѕ частини квартири за [ADDRESS] . Договір дарування посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О.В., зареєстровано в реєстрі за № 1536 (а.с.18-19). Позивач надала суду низку квитанції на оплату житлово-комунальних послуг (а.с.21-27). Вирішуючи позовні вимоги щодо усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою суд виходить з наступного. Враховуючи, квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. В даному випадку суд звертає увагу на те, що позовна заява не містить в собі посилання щодо того, чи є відповідач членом сім`ї власника чи ні, тобто позивач взагалі не зазначила про це у позові. Разом з цим, з цим суд зазначає, що виходячи з договору дарування відповідач у справі є членом сім`ї позивача (власника), а відтак до спірних правовідносин мають бути застосовані норми ч. 2 ст. 405 ЦК України, згідно яких член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Перелік осіб, які є членами сім`ї власника житла визначено в статті 64 Житлового кодексу УРСР, зокрема до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Позовна заява зареєстровані в суді 08.02.2022 року, разом з цим, позивач у позові зазначає, що в серпні 2021 року відповідач зі своїми особистими речами переїхав у її квартиру та поселився в ній. Отже, з огляду на норми ч. 2 ст. 405 ЦК України, позивач має довести суду, що відповідач понад рік без поважних причин не проживає в квартирі, та не має наміру в ній проживати, або відповідач має довести та надати докази того, що відповідач не є членом сім`ї, у зв`язку з цим, до правовідносин будуть засновані інші норми права. Крім іншого, суд зазначає, що позовна заява не містить в собі будь-яких доказів на підтвердження обставин не проживання в квартирі або проживання. В позовній заяві зазначено, що в серпні 2021 року (доказів на підтвердження даного факту не надано) відповідач вселився до квартири позивача та став там проживати. З даного приводу слідує, що протягом 6 місяців, що передували зверненню з позовом відповідач проживав або проживає в квартирі позивача, при цьому позивачем не надано доказів щодо не проживання відповідача в квартири протягом 1 року, як то передбачено ст. 405 ЦК України. Отже, якщо член сім`ї без поважних причин понад один\~рік не проживає в житловому приміщені та не бере участь у витратах з утримання будинку (квартири), а також за наявності інших обставин, які мають істотне значення, в такому випадку власник житла має право звернутися до суду з позовною заявою про визнання члена своєї сім`ї таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням. Доказами про не проживання члена сім`ї можуть бути будь-які фактичні дані, зокрема: документи, які підтверджують, що позивач є власником житла (договір купівлі-продажу, договір дарування, свідоцтво про право на спадщину та інші); довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб; акти обстеження умов проживання; показання свідків, які підтвердять у суді факт не проживання особи в житловому приміщенні; інші докази, зокрема: утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо. Таким чином, судом встановлено, що позивачем не доведено факту не проживання відповідача протягом одного року. Крім іншого, слід зазначити, що на адресу суду повернулись поштові конверти про не вручення судової повістки (а.с.48-49) де, працівником поштового зв`язку зазначено «адресат не проживає за вказаною адресою» та поряд з цим (а.с.56) згідно якого адресат, тобто [PERSON] , отримав судову повістку. З даного приводу суд зауважує, що дані обставини містять в собі суперечливі обставини, що підтверджує з одного боку як факт проживання так і не проживання за адресою реєстрації, суд зазначає, що будь-які докази на підтвердження та або спростування даного факту не надані, про їх витребування питання перед судом не порушувалось Щодо позовних вимог про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання йому іншого житлового приміщення, суд виходить з наступного. Позивач, звертаючись до суду, просить усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову з цих підстав зазначила, що відповідач без будь-яких правових підстав вселився до її квартири, та таким чином, створює позивачу перешкоди в користуванні власністю. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом із тим, відповідно до ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР). Згідно зі ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У § 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. У пункті 27 рішення ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, підпункт «д» пункту 148 та пункт 155). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як установлено судом позивач є власником квартири, та при цьому суду не надано на дослідження належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що відповідач вселився до квартири, твердження позивача з приводу того, що відповідач вселився до квартири є припущенням оскільки не підтвердження доказами. Як вже було встановлено та зазначалось вище, судом були отримані поштові конверти та повідомлення про вручення судової повістки, за обставинами повернення поштових конвертів суд може дійти висновку, що відповідач не проживає в квартирі, а за обставинами отримання судової повістки, суд може дійти висновку, що відповідач проживає в квартирі. З даного приводу слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), а в даному випадку й на суперечливих доказах. Суд при розгляді справи повен куруватись достовірними доказами, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Докази мають бути достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80). Що в цілому буде відповідати та не буде суперечити але й доповнювати принципи зазначені в п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України а саме, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Отже доведенню підлягає факт, відсутності проживання в квартирі відповідача понад рік, або інші строки відповідно до наявності доказів щодо споріднення, а також обставини того, що відповідач проживає в квартирі позивача без належних на те правових підстав. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89). З огляду на зазначене, судом не встановлено обставини на які посилається позивач, крім іншого, матеріали справи містять суперечливі докази, що не доводять обставини позовних вимог. Крім іншого, судом не приймаються до уваги посилання позивача на висновки Верховного суду викладені в постанові від 25.07.2018 року (справа № 638/13030/13-ц), оскільки правовідносини, що були предметом розгляду в даній справі, не є тотожними даним правовідносинам. Статтею ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, надані докази на підтвердження позовних вимоги носять суперечливий характер, категоричних доказів на підтвердження позовних вимог надано не було, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до положення ст. 133 ЦПК України Судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. До\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу. Згідно ст.\~141\~ЦПК України\~-\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Відповідно\~до п.2\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК України\~-\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються - у разі відмови в позові - на позивача. З огляду на зазначене понесені судові витрати слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed