Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

У січні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу у розмірі 1 100 000 грн., 3% річних 15 370 грн. та інфляцію 49 218 грн., а всього 1 164 588 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого 08.05.2020 відповідачем отримано від позивача за розпискою грошові кошти в розмірі 1 100 000 грн. Отриману грошову суму відповідач зобов`язався повернути впродвж трьох місяців, тобто до 08.08.2020, однак свого зобов`язання за розпискою у зазначений строк не виконав, борг не повернув, відтак позивач звернувся до суду з метою повернення боргу, а також стягнення 3% річних та інфляції за просторочення виконання зобов`язання. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Притулі Н.Г. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.02.2021 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.05.2021 було визнано мирову угоду між сторонами. Постановою Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року, ухвалу суду від 11.05.2021 року було скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Романишеній І.П. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідач процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. 07 липня 2022 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить суд, стягнути з позивача на його користь основний борг в розмірі 1 065 000 грн., 3% річних 59 441, 91 грн. та інфляцію 319 432,36 грн., а всього 1 443 874, 27 грн. На підставі ухвали суду від 12.09.2022 року, прийнято рішення про закриття підготовчого провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов у повному обсязі, вказали, що наразі відсутні шляхи для врегулювання спірних відносин в позасудовому порядку, оскільки відповідач в повній мірі не повернув позивачу борг. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив та просив у його задоволенні відмовити, вказавши, що розмір боргу, які він отримав від позивача складає 465 000 грн., а вимагати від нього сплати штрафних санкцій позивач не має право, оскільки для такої діяльності позивач повинен отримати відповідний КВЕД господарської діяльності, та сплачувати податки. Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд встановив, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд у постанові від 06.07.2022 по справі № 537/1118/20 зазначив, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Судом встановлено, що згідно розписки від 08.05.2020 року, позивач надав відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 1 100 000 грн. Матеріали справи містять вимогу позивача від 06.08.2020 стосовно повернення грошових коштів в розмірі 1 100 000 грн. Вказану вимогу відповідачем отримано 06.08.2020 року, особисто, про що, відповідач власноручно підписався на вказаному документі. В травні 2021 року відповідач сплатив позивачу частину боргу в розмірі 35 000 грн., надалі боргові зобов`язання за договором позики не виконував, посилаючись на відсутність грошових коштів. Доказів повного виконання зобов`язання відповідача перед позивачем матеріали справи не містять. Крім того, відповідач не заперечує, що саме ним була написана розписка, а також те, що 06.08.2020 він отримав вимогу від позивача про повернення боргу. Відповідно постанови Верховного Суду від 10.08.2022 по справі № 504/369/18, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Разом з тим, у судовому засіданні відповідач вказав, що він отримав грошові кошти від позивача у значно меншому розмірі, а саме: 465 000 грн., однак суд не приймає вказаний аргумент відповідача, оскільки відповідач не надав до суду жодного доказу вказаному, в той час, як в матеріалах справи міститься розписка про отримання позики у розмірі 1 100 000 грн. Згідно з ч.1 та 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення позивачу суми позики в повному обсязі до 08.08.2020 року, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 1 065 000 грн., підлягають задоволенню. Стосовно нарахування штрафних санкцій у зв`язку з невиконання грошового зобов`язання, суд вбачає підстави для задоволення вимоги частково, за період, починаючи з 09.08.2020 по 23.02.2022 року. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом із тим, пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022. Указом Президента України № 573/2022 від 17.09.2022 року, затвердженого Законом України № 2500-IX від 15.08.2022 року, воєнний стан в Україні продовжено до 21.11.2022. З урахуванням вищевикладеного, з 24.02.2022 відповідач звільнений від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу (сплати 3% річних та інфляційних втрат), за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики. Суд відхиляє твердження відповідача про те, що для стягнення 3% річних та інфляційних втрат позивач повинен отримати відповідний КВЕД господарської діяльності, та сплачувати податки, оскільки норма ст. 625 ЦК України не містить вказаної умови для їх стягнення у випадку невиконання грошового зобов`язання. Оскільки відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, а тому підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 48 412 грн. 60 коп, а також інфляційні втрати у розмірі 164 514 грн. 49 коп., які нараховані з 09.08.2020 по 23.02.2022р. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Підсумовуючи вищевикладене, перевіривши надані позивачем розрахунки штрафних санкцій та боргу, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 1 065 000 боргу, 48 412 грн. 60 коп. 3% річних, 164 514 грн. 49 коп. інфляційних втрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, судовий збір у розмірі 10 045 грн. 52 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial