Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

В вересні 2018р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , в якому просив суд: - визнати недійсним договір позики, укладений між відповідачами у формі розписки, датованої 24 квітня 2015р. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 08 жовтня 1987р. по 31 жовтня 2016р. він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] . Під час перебування у шлюбі позивачем було придбано на її ім`я об`єкти нерухомості. Так, 26 червня 2015р. між Науково-виробничою фірмою «Стромкомплект» у формі ТОВ та [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] від 28 грудня 2011р., посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С., зареєстрованою в реєстрі за №2266, укладено договір купівлі-продажу машиномісць №52, [NUMBER], 65 у будинку за будівельною адресою [ADDRESS] (фактична адреса - житловий будинок [ADDRESS] ). 30 червня 2015р. між ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» (продавець) та [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] (покупець) на підставі зазначеної вище довіреності було укладено договір купівлі-продажу цінних паперів №226БВ108 та договір купівлі-продажу цінних паперів №227БВ108. У цей день між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, та Науково-виробничою фірмою «Стромкомплект» у формі ТОВ було укладено договори про участь у будівництві об`єкту нерухомості №34-Ф-ГС та №35-Ф-ГС. Відповідно до квитанції №40719 від 26 червня 2015р. позивачем було внесено готівкові кошти у розмірі 1689187,5 грн. із метою поповнення поточного банківського рахунку [PERSON] та у цей день відповідні кошти перераховано, як аванс за придбання машиномісць на підставі платіжного доручення №40720 згідно із умовами попереднього договору від 26 червня 2015р. Відповідно до квитанції №43477 від 30 червня 2015р. [PERSON] вніс кошти у розмірі 4030477,00 грн. із метою поповнення поточного рахунку [PERSON] та цього дня вказані кошти перераховано як плату за іменні цільові облігації за договором купівлі-продажу цінних паперів №226БВ108 платіжним дорученням №43478 від 30 червня 2015р. на суму 2097496,68 грн. та за договором купівлі-продажу цінних паперів № 227БВ108 платіжним дорученням №43479 від 30 червня 2015р. на суму 1927824,24 грн. відповідно. Позивач зазначає, що коштів від [PERSON] на придбання нерухомого майна ніколи не отримував, сплативши за зазначене майно власні кошти. У зв`язку із недобросовісними діями відповідачки [PERSON] щодо відчуження спільного майна за підробленою заявою-згодою від його імені, [PERSON] змушений був захищати свої права та законні інтереси в судовому порядку шляхом пред`явлення позову про визнання його дійним покупцем (інвестором) за вищевказаними договорами. Саме після пред`явлення позову до [PERSON] щодо спірного майна, придбаного за кошти [PERSON] , як доказ у судових справах з`явився оспорюваний договір позики, у вигляді розписки від 24 квітня 2015р., відповідно до якого [PERSON] позичила у свого зятя, [PERSON] , кошти на придбання цих об`єктів нерухомості, які є предметом іншого судового спору, в розмірі 300000,0 дол. США. Позивач вважає, що така розписка є фіктивною. [PERSON] не отримувала особисто кошти за вказаним договором, який укладено «заднім числом» з метою позбавлення позивача прав на майно, штучного створення джерела походження коштів у [PERSON] . На підтвердження позовних вимог позивач вказує на те, що [PERSON] особисто заявляла у судовому засіданні під час слухання справи №752/9095/16-ц. Обставина неотримання коштів безпосередньо [PERSON] встановлена у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/25074/17 від 23 лютого 2018р., в мотивувальній частині якого зазначено: «В той же час [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що грошові кошти за письмовою розпискою їй не передавалися». Крім того, відповідачка [PERSON] , не змогла пояснити, яким чином нібито запозичені кошти для придбання майна потрапили до позивача. Позивач стверджує, що для оплати вищевказаних договорів запозичив кошти та використав власні кошти. Так, згідно договору безпроцентної цільової позики від 25 червня 2015р., укладеного між позивачем та [PERSON] , та договору безпроцентної цільової позики від 25 червня 2015р., укладеного між позивачем та [PERSON] , [PERSON] запозичив сумарно 600000,0 дол. США, що підтверджується поясненнями [PERSON] , який неодноразово допитувався як свідок у судових засіданнях та підтвердив факт передачі коштів у борг на придбання вищевказаного майна. Згідно із показаннями свідків (викладені у судовому рішенні у справі №752/25074/17) [PERSON] та [PERSON] , працівників забудовника, підтверджується факт наявності коштів у [PERSON] під час придбання ним майна. Крім того, позивач вказує на те, що з 27 квітня 2015р. до 22 липня 2015р. відповідачка [PERSON] не знаходилася на території України, а тому не могла знати про схему придбання квартир шляхом придбання лоту облігацій, як про це зазначено в оспорюваному договорі позики. Позивач вважає, що розписка (договір позики) з`явилася як доказ з метою заволодіння спірним майном в судовому порядку. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що [PERSON] обвинувачується у підробці, використанні підробленого документа та шахрайстві. Наразі у провадженні Печерського районного суду м. Києва знаходиться справа № 757/20551/18-к за обвинуваченням [PERSON] за ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України. На думку позивача, відповідачкою виготовлено оспорювану розписку з метою подальшої реалізації протиправних намірів, спрямованих на позбавлення позивача прав на майно, придбане за його кошти. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, на підставі ст. ст. 203, 215, 1046 ЦК України, позивач просив суд позов задовольнити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження призначено справу в підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] своїм правом на подання відзиву на позов не скористалися. До судового засідання стороною позивача було подано до суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, наведених у позові. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] , та її представник проти позову заперечили, зазначивши, що заявлені вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Договір позики між нею та зятем, [PERSON] , дійсно було укладено 24 квітня 2015р., з метою придбання об`єктів нерухомості, зокрема, машиномісць № [NUMBER] , [NUMBER], [ADDRESS] , а також майнових прав на дві однокімнатні квартири у цьому ж будинку. Щодо її пояснень, наданих у судовому засіданні під час розгляду справи №752/9095/16-ц та зафіксованих у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/25074/17 від 23 лютого 2018р., про те, що нібито вона не отримувала кошти від відповідача, [PERSON] , вирвані із контексту та не відображають дійсних обставин. [PERSON] пояснила, що грошові кошти у розмірі 300000,00 дол. США вже знаходилися у сейфі в їхньому родинному будинку, а тому вони написали розписку про те, що кошти отримуються в позику. У подальшому вони були перераховані нею у присутності позикодавця, [PERSON] . Крім того, [PERSON] пояснила, що сума позики була повернута [PERSON] на підставі договору про переуступку права вимоги. Також [PERSON] зазанчила, що умови придбання об`єктів нерухомості у вказаному житловому будинку були доступними для огляду в мережі Інтернет, тому не було складнощів із пошуком цієї інформації, яка в подальшому була відображена як цільове призначення використання коштів, що отримані в позику, та зафіксована у розписці. Представник відповідачки наголошувала, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/25074/17 від 23 лютого 2018р., на яке посилався позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, скасовано постановою Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2018р., при цьому судом апеляційної інстанції було встановлено, що: «Відповідачем [PERSON] була також надана розписка від 24 квітня 2015 року, відповідно до якої вона взяла у борг у [PERSON] , який є її зятем 300000 доларів США на придбання двох однокімнатних квартир та трьох машиномість, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач зазначала, що грошові кошти, які належали її зятю та які вона взяла в борг, зберігалися у них у сейфі, а відтак у позивача не було необхідності запозичати кошти в інших осіб». Також постановою апеляційної інстанції встановлено, що: «Виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів вважає, що позивачем [PERSON] не надано доказів того, що саме він, за свої особисті кошти та у власних інтересах, а не в інтересах сім`ї придбав спірні квартири та машиномісця». Постанова Апеляційного суду м. Києва була залишена без змін постановою Верховного Суду від 23 липня 2020р., а тому в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, представник відповідачки просила суд врахувати факти встановлені зазначеними судовими рішеннями апеляційної та касаційної інстанцій. Також, в судовому засіданні 02 листопада 2022р. відповідачкою [PERSON] на вимогу суду було надано для огляду оригінал розписки (договору позики) від 24 квітня 2015р., укладеного між відповідачами. Відповідач [PERSON] , про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, свого представник до суду не направив, поважності причин неявки не повідомив. Суд, заслухавши пояснення відповідачки та її представника, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України, встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до ст. 1047 цього Кодексу, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2) ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019р. у справі № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18). Відповідно до ст. 204 ЦК України, вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача. Частинами 1 та 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно із вимогами частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014р. у справі № 6-116цс14, згідно зі ст. 234 ЦК України, фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України). Згідно із п. 24 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018р. у справі №910/9195/17, від 11 квітня 2019р. у справі № 910/3834/18, позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що укладений між відповідачами договір позики, у формі боргової розписки, датованої 24 квітня 2015р., є недійсним в силу положень ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України. Враховуючи презумпцію правомірності правочину, встановлену у ст. 204 ЦК України, суд вважає недоведеними позовні вимоги щодо визнання договору позики від 24 квітня 2015 року недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 6 цієї статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 цієї статі передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1 ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного докази окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи обставини, які були вставнолено апеляційною інстанцією під час розгляду цивільної справи № 752/25074/17 (постанова від 07 червня 2018р.), суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed