Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

26 вересня 2022 року до Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшла вказана цивільна справа за вказаним позовом, передана за підсудністю згідно ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року. Ухвалою суду від 29 вересня 2022 року справу було прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В обґрунтування вимог позивач вказує, що згідно акту прийому-передачі від 25.04.2018 року ТОВ «Перша будівельна компанія» передало у власність відповідача житло, загальною площею 86,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 14.11.2014 року власниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку [ADDRESS] створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Затишний» (далі ОСББ «Затишний»). Загальними зборами об`єднання затверджується кошторис на утримання будинку. Вказані платежі є обов`язковими для сплати для усіх співвласників. Відповідач в добровільному порядку не сплачує внески на утримання будинку, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість в сумі 14211,67 грн. за період з жовтня 2018 року по 06 вересня 2021 року. Крім того, 02.01.2019 року між [PERSON] та ТОВ «Перша Волинська будівельна компанія» було укладено договір оренди двокімнатної квартири [ADDRESS] за цією ж адресою, яку він в подальшому 06.09.2021 року відчужив [PERSON] . Неоформлення належним чином права власності на об`єкт нерухомості не звільняє відповідача від необхідності сплати внесків на утримання будинку. З огляду на наведене, позивач просить суд ухвалити рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 14095,02 грн., 3115,89 грн. інфляційних витрат та 3% річних в розмірі 1268,55 грн., а також суми судових витрат у справі. Відповідно ч.8 ст.128, п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України відповідачу будо направлено ухвалу про прийняття справи до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та роз`яснено його право подати відзив на позовну заяву і всі наявні докази, що підтверджують заперечення проти позову протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали суду. 01.11.2022 року на електронну адресу суду надійшов відзив сторони відповідача, в якому представник відповідача зазначає про безпідставність вимог позивача. Вказує, що [PERSON] ніколи не був власником квартири [ADDRESS] , а тому не був співвласником багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] , внаслідок чого у нього не виникло обов`язку брати участь в утриманні даного будинку та обов`язку сплачувати до ОСББ «Затишний» внески на утримання вказаного будинку та прибудинкової території. Копія Договору оренди №02/01-19 від 02.01.2019 року, що надана позивачем, є недопустимим та недостовірним доказом у розумінні ст.78,79 ЦПК України. Крім того, навіть якщо розглянути зміст даної копії, то в ній немає домовленості про зобов`язання [PERSON] сплачувати внески на утримання будинку та прибудинкової території до ОСББ «Затишний», і орендодавець, як власник квартири зберіг за собою обов`язок самостійно сплачувати такі внески. Певний період часу до 25.04.2018 року [PERSON] був лише власником майнових прав на квартиру [ADDRESS] (а не самої квартири) на підставі Договору пайової участі у будівництві житла №3-106/Н від 06.07.2011 року. 25.04.2018 року майнові права на зазначене нерухоме майно були набуті [PERSON] та [PERSON] за додатковою угодою серія та номер: 2, виданий 25.04.2018 року (видавник: ТзОВ "Перша Волинська будівельна компанія", [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ). Дана угода зазначена в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №276090605 від 22.09.2021 року, і з моменту державної реєстрації права власності на квартиру 07.09.2021 року [PERSON] та [PERSON] стали першими власниками квартири. Жодних доказів проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , позивачем не надано. Огляду на викладене, сторона відповідача просить відмовити у позові та стягнути на свою користь судові витрати у справі. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, а тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 10 листопада 2014 року співвласниками багатоквартирного будинку [ADDRESS] створено ОСББ «Затишний», що стверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСББ «Затишний» (а.с.11). Згідно розділу ІІ пункту 1 -3 Статуту ОСББ «Затишний», метою створення об`єднання є забезпечення і захист прав співвласників та дотримання ними своїх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством, цим Статутом. Об`єднання є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між співвласниками. Господарче забезпечення діяльності об`єднання може здійснюватися власними силами об`єднання (шляхом самозабезпечення) або шляхом залучення на договірних засадах суб`єктів господарювання. Завданням об`єднання є: забезпечення реалізація прав власників на володіння та користування спільним майном; забезпечення належного утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території; сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами; забезпечення виконання співвласниками своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання (а.с.12-17). Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих і нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (далі - Закон № 2866-III), відповідно до положень ст.1 Закону № 2866-III, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку це юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. За положеннями частини другої статті 382 ЦК України усі власники\~квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до статті 10 Закону № 2866-III, вищим органом управління об`єднання є загальні збори. Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників. Рішення загальних зборів може бути оскаржене в судовому порядку. До компетенції загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку належить визначення розмірів платежів та внесків членів об`єднання. Згідно положень п.11 ст.10 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» рішення зборів співвласників є обов`язковими для всіх співвласників, включаючи тих,\~які набули\~право власності\~на квартиру чи нежитлове приміщення після прийняття рішення. Відповідно до положень ст. ст.14, 15 Закону № 2866-III, здійснення співвласником своїх прав не може порушувати права інших власників. Співвласник серед іншого зобов`язаний: виконувати обов`язки, передбачені статутом об`єднання; виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі; виконувати передбачені статутними документами обов`язки перед об`єднанням. З матеріалів справи вбачається, що 06.07.2011 року між ТОВ «Перша будівельна компанія» та [PERSON] було укладено договір на пайову участь у будівництві житла №3-106/Н. Відповідно до додаткової угоди № 1, до вказаного договору, забудовник зобов`язується побудувати та передати пайовику двохкімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.30). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 249162696, долученою представником відповідача до матеріалів відзиву, право власності на квартиру [ADDRESS] станом на 22.03.2021 року не зареєстроване за жодною особою. 25.04.2018 року майнові права на зазначене нерухоме майно були набуті [PERSON] та [PERSON] за додатковою угодою серія та номер: 2 від 25.04.2018 року (видавник: ТзОВ "Перша Волинська будівельна компанія", [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ). Дана угода зазначена в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №276090605 від 22.09.2021 року, відповідно до змісту якої, [PERSON] та [PERSON] 07.09.2021 року набули зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] . З огляду на наведене відповідач з 06.07.2011 року по 25.04.2018 року був власником майнових прав на об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідно до договору оренди №02/01-19 від 02.01.2019 року ТОВ «Перша будівельна компанія» як орендодавець передало вказаний об`єкт нерухомості у тимчасове платне користування орендаря [PERSON] (строком до 31 грудня 2020 року, згідно п. 7.1. договору) (а.с.29). Згідно ст. 1 Закону № 2866-III, співвласниками багатоквартирного будинку є власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку. Інші терміни вказаного Закону вживаються у значенні, наведеному в ЦК України, законах України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» та «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно положень\~ч.ч.\~1-2\~ст.\~5\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень», у Державному\~реєстрі прав\~реєструються речові\~права та\~їх обтяження\~на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. У Державному реєстрі прав також реєструються передбачені законом речові права та їх обтяження на об`єкти незавершеного будівництва та майбутні об`єкти нерухомості. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Відтак, відповідач не може вважатись власником квартири [ADDRESS] в період з 06.07.2011 року по 07.09.2021 року, оскільки його право власності на вказаний об`єкт нерухомості не було зареєстровано у встановленому законом порядку ( [PERSON] був володільцем майнових прав на нерухоме майно в період з 06.07.2011 року по 25.04.2018 року). Акт прийому-передачі б/н від 25.04.2018 року (а.с.30 зворот) засвідчує лише факт передачі ТОВ «Перша будівельна компанія» зазначеної квартири, загальною площею 86,1 кв.м., [PERSON] , в рахунок виконання умов договору на пайову участь у будівництві житла №3-106/Н від 06.07.2011 року та додаткової угоди №1 від 11.04.2018 року до нього, що не свідчить про набуття права власності відповідача на це житлове приміщення. Оскільки особа не була співвласником багатоквартирного будинку в контексті Закону № 2866-III, вимоги позивача про стягнення заборгованості за період з 12.10.2018 року по 31.12.2018 року не підлягають до задоволення. Щодо стягнення заборгованості з відповідача, як орендаря квартири (за період дії договору оренди), суд зауважує, що частиною четвертою статті 12 Закону №417-VIII («Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку») передбачено, що зобов`язання зі здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком у разі здачі в найм (оренду) квартир та/або нежитлових приміщень державної або\~комунальної власності несуть наймачі (орендарі) таких квартир та/або приміщень. Відповідно до п.п. 6 п. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою\~власника інша особа, яка користується об`єктом\~нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Визначаючи зобов`язання орендарів зі здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком, чинне законодавство не передбачає механізму реалізації такого зобов`язання, у тому числі механізму захисту прав об`єднання співвласників, зокрема не встановлює для ОСББ права примусового стягнення відповідних коштів з орендарів у судовому порядку, передбачаючи таке право лише щодо співвласників майна (частина 6 статті 13, Закону № 2866-III). З урахуванням приписів статті 511 Цивільного кодексу України, прийняті відповідно до статуту рішення ОСББ «Затишний» є обов`язковими тільки для співвласників майна багатоквартирного будинку та самі по собі не встановлюють жодних зобов`язань для осіб, які не є власниками приміщень в такому будинку, у тому числі для орендарів нерухомого майна. Виходячи із загальних підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (стаття 11 ЦК України), відповідні правовідносини щодо сплати орендарем витрат на управління будинком мають бути врегульовані або шляхом укладення окремого договору між орендарем та ОСББ, або шляхом встановлення обов`язку орендаря з відшкодування відповідних витрат власнику приміщення (орендодавцю) безпосередньо в умовах договору оренди нерухомого майна. Тобто обов`язок орендаря зі сплати (відшкодування) внесків на утримання будинку та прибудинкової території у розмірі, встановленому рішенням ОСББ, виникає тільки у разі передбачення такого обов`язку в умовах укладеного ним правочину (договору) з власником майна або з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку. Вказане узгоджується з правовою позицією ВСУ від 02.09.2020 року (справа № 906/884/19). З матеріалів справи вбачається, що договір оренди №02/01-19 від 02.01.2019 року не передбачає встановлення порядку сплати (відшкодування) та розміру внесків на утримання будинку та прибудинкової території. Відомостей про факт укладення окремого договору на оплату внесків, укладеного між ОСББ «Затишний» та [PERSON] матеріали справи не містять. З огляду на викладене, правові підстави для задоволення позовних вимог у суду відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. В даному випадку представник відповідача виконав свій процесуальний обов`язок передбачений у ч.1 ст.134 ЦПК України, у відзиві на позов навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, із вказаною заявою звернувся у визначений законом строк. Отже, відповідачем дотримано процесуальний порядок вирішення питання про відшкодування понесених судових витрат. За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такі правові висновок сформовано у постановах Верховного Суду від 03.05.2018 року (справа № 372/1010/16-ц) , від 27 липня 2021 року (справа № 671/1957/20). Право на відмову у відшкодуванні витрат належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи (постанови Верховного Суду у справах № 922/676/21 від 14.12.2021, № 905/716/20 від 08.04.2021, № 916/2087/18 від 31.03.2021, № 922/3812/19 від 10.12.2020). Повноваження адвоката Супруп І.І. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ВЛ №КС від 29.05.2020 року) здійснюються на підставі ордеру, виданого адвокатським бюро «Приймак та партнери» 23.02.2022 та 30.10.2022 року, відповідно до договору про надання правової допомоги б/н від 22.02.2022 року. Заявлений відповідачем розмір витрат з надання професійної правничої допомоги в 9500 грн. підтверджується актом прийому-передачі послуг від 06 листопада 2022 року з відповідним описом наданих юридичних послуг (виїзд 23.02.2022 року до Голосіївського районного суду м. Києва для отримання копії позовної заяви у справі 1,33 год. 2000 грн.; підготовка та подання до Голосіївського районного суду м. Києва клопотання від 23.02.2022 про передачу справи за підсудністю 1 год. 1500 грн., підготовка та подання відзиву, надсилання його учасникам процесу 4 год. 6000 грн.). Варто зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад, у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18. У постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року в справі № 757/36628/16ц (провадження № 61-19062св21) вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної робот, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи, суд бере до уваги позицію сторони позивача, обставини справи, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, цінами на ринку адвокатських послуг щодо справ розглядуваної категорії, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, тривалість судового розгляду, значення справи для сторін, їх фінансовий стан та можливості. З огляду на наведене, зважаючи на принцип розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог сторони відповідача щодо судових витрат з надання професійної правничої допомоги у розмірі 9500 грн. у повному обсязі.

Outcome: approved