Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

позивач АТ «Криворізька теплоцентраль» звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та просить суд стягнути з них солідарно заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2015 по 31.10.2020 в сумі 28173,66 грн., інфляційні витрати в сумі 3443,26 грн. та 3% річних в сумі 1817,00 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачами зобов`язань по сплаті за вказані послуги. В обґрунтування вимог зазначено, що надає послуги з централізованого опалення відповідачам за адресою: [ADDRESS] , але відповідачі в повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснювали, в результаті чого виникла заборгованість за послуги з централізованого опалення. Тому просить задовольнити вимоги. В ході розгляду справи позивач вимоги уточнив, в редакції позову від 11.05.2022 просить стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2015 по 31.10.2020 в сумі 28\~173,66 грн., інфляційні витрати в сумі 3\~443,26 грн. та 3% річних в сумі 1\~817,00 грн., посилаючись на перебування у власності відповідачів житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] та обов`язок зі сплати наданих комунальних послуг. Ухвалою суду від 22 січня 2021 року прийнято до\~розгляду позовну\~заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 19 квітня 2022 року за клопотанням представника позивача замінено первісного відповідача [PERSON] належним відповідачем [PERSON] . В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні вимог наполягає з підстав, викладених в уточненому позові та письмових поясненнях.. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. В обґрунтування відзиву на первісний позов відповідач [PERSON] зазначив, що в період з 10 червня 2000 року він перебував з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей. Рішенням суду від 18.07.2016 вони є співвласниками квартири [ADDRESS] . Ще до розірвання шлюбу в грудні 2010 року через протиправну поведінку дружини (на той час) [PERSON] він забрав дітей та разом з ними проживає за адресою: [ADDRESS] . Рішенням суду місце проживання дітей визначено разом з ним. Після того, як він з дітьми виїхав з квартири, в 2012 році [PERSON] вселила в їх квартиру співмешканця, з яким в 2014 році уклала шлюб, та його матір. Вказані дії проводилися без його згоди, в квартирі були замінені ключі, він та діти не могли потрапити в квартиру. Рішенням суду від 16 липня 2016 року він та діти були вселені в спірне помешкання, однак фактично не змогли там проживати. Настільки йому відомо, з 2018 року в квартирі ніхто не мешкає, при цьому позивач достовірно знав про це, бо додає довідку, що [PERSON] виписалась з квартири 20.09.2018. Також не зрозуміло, чому позивач просить стягнути заборг7ованість за централізоване опалення з 2015 року, в той час як позов подано до суду 02.12.2020. Тому заявляє клопотання про застосування судом строку позовної давності та просить відмовити в задоволенні вимог. У відзиві на уточнену позовну заяву відповідачем [PERSON] зазначено, що кожен із співвласників зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Тому враховуючи, що сторони є співвласниками нерухомого майна та кожному належить по 1/2 частці квартири, то в солідарному стягнення з них суми заборгованості слід відмовити. Крім того, рішенням суду від 16 липня 2016 року у справі № 211/6817/14-ц (яка відкрита в 2014 році) встановлено, що він в спірній квартирі не проживав, відповідачка змінила замки у дверях, тому ухвалено вселити його до помешкання. Рішення суду набрало законної сили 17.08.2016, доступ до квартири він отримав у жовтні 2018 року. Колишня дружина, мешкаючи в квартирі, частково сплачувала за комунальні послуги, він не сплачував, оскільки тягар по утриманню їх спільних дітей лежав на ньому. Із наданої позивачем виписки вбачається, що колишня дружина останній раз сплатила заборгованість по теплопостачанню в липні 2018 року, тому відносно неї строк позовної давності переривася, а відносно нього ні. Оскільки позов подано в грудні 2020 року, то стягнення за комунальні послуги з нього повинно починатися з грудня 2017 року. З грудня 2017 року нараховано за постачання тепла 25\~800,30 грн., тому оскільки він є власником 1/2 частини квартири, то повинен сплачувати за надані послуги 12\~900,15 грн. (25\~800,30 грн./2). З цієї суми і повинно нараховувати інфляційні витрати та 3% річних. В розрахунку суми компенсації за інфляцію, яка надана позивачем, зазначено, що за період з грудня 2017 року по грудень 2020 року компенсація за інфляцію склала 916,15 грн., то біж 1/2 частина складає 468,66 грн. Відповідно до розрахунку 3% річних, наданих позивачем, за період часу з грудня 2017 року по грудень 2020 року нараховані 3% річних в сумі 937,32 грн., а тому 1/2 частка складає 468,66 грн. Всього складає 13\~826,89 грн. Щодо сплати судового збору, вважає, що потрібно застосувати пропорційність, тому з урахуванням викладеного, частково визнає вимоги та просить стягнути з позивача на його користь витрати на правничу допомогу. В письмових поясненнях представником позивача зазначено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Нарахування за комунальну послугу з централізованого опалення здійснюється на квартиру (опалювальну площу), а не на окремих осіб/споживачів/власників/співвласників. З огляду на вказане, оплата за послугу з централізованого опалення є неподільним предметом грошового зобов`язання, тому обов`язок зі сплати заборгованості за спірну послугу є солідарним в розумінні ст. 541 ЦК України. Оскільки відповідачі не мають можливості спільно за домовленістю здійснювати оплату за надані комунальні послуги, відповідно до належної їм частки квартири, їм варто розділити особові рахунки між співвласниками після встановлення порядку користування житлом. Тому заборгованість за надану позивачем послугу, яка обліковується на особовому рахунку за адресою: [ADDRESS] , підлягає стягненню в солідарному порядку з власників спірного приміщення. Стосовно позовної давності, то відповідачами періодично здійснювалась оплата за житлово-комунальні послуги, надані позивачем, навіть у між опалювальний сезон, коли послуга фактично не надавалася. Вказане свідчить про визнання ними боргу та переривання позовної давності. Твердження відповідача [PERSON] про те, що оплату здійснювала колишня дружина, а не він, а тому відносно нього суд повинен застосувати наслідки пропуску строку позовної давності не заслуговують на увагу з огляду на зазначений вище факт неподільності грошового зобов`язання та солідарної відповідальності за його невиконання. Щодо стягнення на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу відповідачем надано попередній розрахунок робіт від 08.07.2022, який не містить інформації щодо номеру та дати договору, укладеного між відповідачем та його представником, не містить підпису сторін, не містить посилань на номер справи, в межах якого надається правова допомога. Останній має перелік виконаних робіт, які в свою чергу не підтверджені належними доказами. Позивач критично відноситься до таких видів робіт, як «очні консультації з питань чинного законодавства» та «складання інших процесуальних документів» та ставить під сумнів виконання вказаних робіт у розрахунку саме адвокатом Примаковим К.О. з огляду на факт відсутності договору на надання правової допомоги, а також факт підпису відзивів на позов саме відповідачем [PERSON] , а не його представником. Квитанція до прибуткового ордеру не містить будь якої печатки, зі змісту якої неможливо встановити, за які саме юридичні послуги сплатив [PERSON] [PERSON] 6\~000,00 грн. Тому просить в задоволенні вимог відповідача відмовити та задовольнити позов АТ «Криворізька теплоцентраль». Суд, враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних мотивів. Згідно статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до положень статті 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, відповідачі [PERSON] та\~ [PERSON] \~є співвласниками житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачами виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по централізованому опаленню та гарячому водопостачанню, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII (далі Закон № 2189-VIII), Законом України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 р. № 2633-IV (далі Закон № 2633-IV) та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі Правила). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону № 2189-VIII, до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII). Пунктом 5 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (частина третя статті 9 Закону № 2189-VIII). Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати комунальних послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними за згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідачів оплатити надані їм комунальні послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг (постанови Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц, Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №642/2858/16). Акціонерним товариством «Криворізька теплоцентраль» відповідно до тарифів на теплову енергію, постачається централізоване опалення та гаряче водопостачання до житла відповідачів, однак відповідачами зобов`язання по оплаті за надані послуги здійснюється неналежним чином. Відповідно до статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (частина перша\~статті 355 ЦК України) та залежно від положень закону або домовленості між співвласниками може належати їм на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (частина друга\~статті 355 цього Кодексу). При цьому спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта\~статті 355 цього Кодексу). Відповідно до статті 8\~Закону України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» приватизовані житлові приміщення передавались у спільну часткову або спільну сумісну власність, а утримання приватизованих житлових приміщень здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них. Правовідносини між співвласниками майна як суб`єктами цивільних правовідносин та іншими особами регулюються законами України та договорами, укладеними власниками (співвласниками) майна та іншими особами. Верховний Суд в постанові 28 листопада 2018 року у справі № 461/14558/14-ц (провадження № 61-13870св18) зазначив, що «переглядаючи справу, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки вказана квартира є спільною сумісною власністю відповідачів без визначених часток, заборгованість, яку останні допустили, підлягає стягненню в солідарному порядку, і лише в разі визначення часток, кожен з відповідачів відповідав би за наявну заборгованість пропорційно до своєї частки в квартирі». Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 липня 2016 року визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на вказану квартиру по Ѕ частці за кожним. Таким чином слушними є доводи відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості з централізованого опалення відповідно до часток кожного із співвласників. Так, згідно з наданим до суду розрахунком заборгованості, сума боргу по оплаті за централізоване опалення квартири [ADDRESS] за період з 01.10.2015 по 31.10.2020 становить 28\~173,66 грн.(а.с5). До суду надано клопотання відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності. Відповідно до статті 256\~ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. Як вбачається з розрахунку, який наявний в матеріалах справи, в липні 2018 року за вказаною адресою було здійснено оплату за послуги в сумі 4\~000,00 грн., до того проплати були в лютому-квітні 2017 року (а.с. 5), а отже відповідачами перервано строк позовної давності. До суду позивач звернувся 16 грудня 2020 року, період, за який виникла заборгованість, що пред`явлена до стягнення позивачем, з 01.10.2015 по 31.10.2020. Доводи відповідача [PERSON] про оплату саме в липні 2018 року суми боргу в розмірі 4\~000,00 грн. не ним, а колишньою дружиною [PERSON] , не заслуговують на увагу, оскільки [PERSON] не надано доказів на підтвердження цього, а суд не може ґрунтувати свої доводи на припущеннях. Крім того, згідно з частиною другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2011 р. у справі № 6-40цс11). Як зазначено в Аналізі практики застосування статті 625 ЦК України в цивільному судочинстві (лист Верховного Суду України від 01 липня 2014 року), вирішуючи спори цієї категорії, судам слід враховувати, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанови Верховного Суду України від 20 червня 2012 р. у справі № 6-68цс12, від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13). Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявляв вимоги про стягнення з відповідачів на його користь 3% річних від простроченої суми в сумі 1\~817,00 грн. та інфляційних втрат в сумі 3\~443,26 грн., нарахованих на суму несплаченої заборгованості. Тобто, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, на які відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Оскільки неправомірними діями відповідачів позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини другої статті 625 ЦК України та погоджується з наданим позивачем розрахунком 3% річних та інфляційних втрат (а.с. 6). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 2\~102,00 грн., сплачений ним при подачі позову (а.с. 1), тому оскільки позов підлягає задоволенню, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідачів на користь позивача з врахуванням роз`яснень, викладених в пункті 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Судові витрати з позивача на користь відповідача [PERSON] , з огляду на підстави для часткового задоволення вимог та стягнення з відповідачів заявлених до стягнення коштів, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved