Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому просила посадових осіб, працівників поліції, які умисно зловживали владою та службовим становищем звільнити, з забороною обіймати службові посади впродовж трьох років. Виплатити позивачці за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для фінансування Національної поліції України за завдану матеріальну шкоду у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 720375,00 гривень, та моральну шкоду у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 720375,00 гривень, що у сумі складає 1440750,00 гривень. В обґрунтування позову вказує, що на сайті olx.ua позивачка знайшла об`яву з продажу лохини та почала переписуватись із продавцем для того, щоб її придбати. Хотіла придбати 10 кілограмів, так як ціна на неї була дуже низькою. Об`ява на сайті була під номером № [NUMBER] . Продавець по телефону (його номер [NUMBER] ) повідомив, що при заказі 10 кілограмів ціна лохини буде 500 гривень та доставка це ще 100 гривень, разом 600 гривень, та прохав зробити передоплату на карту, тому що це швидкопсувний продукт і він хоче мати гарантії, що я його дійсно хочу купити. На вказану продавцем карту номер [NUMBER] позивачка із своєї карти перевела 25.07.2019 о 21:06 грошові кошти у сумі 605 гривень разом із комісією. Через кілька днів продавець пропав зі зв`язку, на телефон перестав відповідати і об`яву із сайту видалив. Самостійно повернути кошти вона не змогла, а тому 09.08.2019 звернулась до Дніпровського ВП ГУНГІ в Запорізькій області, її звернення зареєстрували під номером № 22080, але майор поліції Аксьонов О.А. і старший лейтенант поліції Буль Б.І перевірку по її зверненню не розпочали. У відкритті провадження за частиною першою статті 190 КК України, де встановлено поняття шахрайство, відмовили, а цей злочин карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до трьох років. У відділі поліції позивачка передала всі наявні у неї документи та докази вчинення відносно неї шахрайських дій. Викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 % неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а саме не перевищує 192 грн 10 коп (0,2% частина 3 ст.51 Кодексу України про адміністративні правопорушення, від 50% 1921 грн прожиткового мінімуму для працездатної особи, а саме 1921/2=960,50х0,2%=192,10 гривень). Якщо вартість викраденого майна перевищує 192 грн. 10 коп., за таке правопорушення настає кримінальна відповідальність. В даному випадку сума викрадення становить 600 гривень, що значно перевищує 192,10 грн., але працівники поліції відмовились відкривати кримінальне провадження вказує на їх некомпетентність в займаній посаді і небажання виконувати свої посадові обов`язки. У примітці 2 статті 185 КК України надано роз`яснення, що у статтях 185, 186, 189 та 190 цього Кодексу значна шкода визнається із врахуванням матеріального становища потерпілого та якщо йому спричинені збитки на суму від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У зв`язку з тим, що позивачка знаходиться у декреті по догляду за дитиною до трьох років та отримує від держави 860 гривень на місяць, це свідчить що вказані особи спричинили значну шкоду, з огляду на те, що мінімальний прожитковий мінімуму на дорослу людину (яка втратила працездатність - по догляду за дитиною) складає з 1 липня 2019 року 1564 гривні та дітей віком до 6 років - 1699 гривень, що складає загальну суму мінімального прожиткового мінімуму на двох з дитиною у сумі 3263 гривні. Частиною першою ст. 19 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Частиною 1 ст. 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. А саме, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Частиною 1 ст. 364 КК України встановлено, що зловживання владою або службовим становищем тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та Інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб, - карається арештом на строк до шести місяців або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на той самий строк, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певного діяльністю на строк до трьох років, із штрафом від двохсот п`ятдесяти до семисот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У зв`язку з тим, що працівники поліції хотіли мати менше роботи та відповідальності і відмовилися відкривати кримінальне провадження, покарання для них має бути розглянуте в цій статті кримінального кодексу. Частиною 1 ст. 366 КК України встановлено, що складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів - караються штрафом до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років. Вказує, що згідно пунктів 1 і 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», було завдано пряму та непряму дискримінацію по відношенню до позивачки та до її малолітньої дитини, тому що працівники поліції вирішили що втрачені позивачкою кошти мізерні, забувши про закон. Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» встановлено, що форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються. Було порушено право на розгляд звернення про злочин та відкриття кримінального провадження, а саме протиправні дії та бездіяльність працівників поліції по відношенню до позивачки, невнесення відомостей до ЄРДР, зневажливе ставлення, інформування що сума в 600 гривень замала для початку розслідування, про що повідомив їй працівник поліції, який приймав заяву, і що для нього в пріоритеті розкрити справу багатіїв, які з його слів, втратили триста тисяч гривень через туристичну компанію, яка не надала їм тур на відпочинок, це стало визначенням дискримінації моїх прав, як людини. Згідно з аналогією закону та права, навела приклад, що у іншому кримінальному провадженні, яке стосувалося її сім`ї, при розгляді ухвали 334/4525/16к 1кс/334/945/16, сума шкоди склала 795 гривень 50 копійок та було відкрито кримінальну справу. Частиною 1 ст. 367 КК України встановлено, що службова недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та Інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб, - карається штрафом від двохсот п`ятдесяти до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років. Отже, позивачка має право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої службовою недбалістю, котра характеризується наявністю трьох ознак у їх сукупності: 1) дія або бездіяльність службової особи; 2) наслідки у вигляді істотної шкоди завданої правам та інтересам, які охороняються насамперед Конституцією України, 3) причинний зв`язок між діями чи бездіяльністю та завданою матеріальною та моральною шкодою. У зв`язку з тим, що цей випадок злочину є другим злочином поліції проти сім`ї позивачки, вона вимагає найвищої матеріальної міри покарання для працівників поліції, а саме накладення штрафу у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 750х960,50грн = 720375,00 гривень, незважаючи на їх матеріальну спроможність сплатити цей штраф, або з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю на посаді державного службовця на строк три роки. Вимагає від Національної поліції України виплатити їй за завдану матеріальну шкоду у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 750 х 960,50грн. = 720375,00 гривень, та моральну шкоду у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 750х960,50грн.=720375,00 гривень, що у сумі складає 1440750,00 гривень, для того щоб працівники поліції дуже сумлінно почали виконувати свої повноваження, незважаючи на матеріальні статки потерпілого. З огляду на викладене, вважає, що позовні вимоги за зловживання владою та службовим становищем працівників поліції, до Національної поліції України, обґрунтовані та підлягають задоволенню. Просить посадових осіб, працівників поліції, які умисно зловживали владою та службовим становищем звільнити, з забороною обіймати службові посади впродовж трьох років, виплатити позивачці за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для фінансування Національної поліції України, за завдану матеріальну шкоду у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 750х960,50грн=720375, 00 гривень, та моральну шкоду у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 750х960,50грн=720375, 00 гривень, що у сумі складає 1440750,00 гривень. Ухвалою судді від 14.10.2019 було відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити у загальному позовному провадженні. На стадії підготовчого провадження [PERSON] звернулась з клопотанням про заміну неналежних відповідачів на належного відповідача - Головне управління Національної поліції в Запорізькій області. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2020 суд задовольнив клопотання позивачки, замінив неналежних відповідачів Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Національну поліцію України, Державне бюро розслідувань, Національне антикорупційне бюро на належного відповідача Головне управління Національної поліції в Запорізькій області. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2020 суд задовольнив клопотання позивачки та залучив до участі у справі в якості співвідповідача Головне Управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, ухвалою суду від 06.11.2020 задовольнив клопотання позивачки та залучив до участі у справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2020 суд задовольнив клопотання позивачки про витребування доказів. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області надав відзив на позовну заяву, в якому вказує, що заявлені позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Позивачкою не доведено, що незаконними діями ГУНП їй заподіяно будь-яку шкоду. Жодних незаконних дій у відношенні ГУНП не було вчинено. У даному випадку факт незаконності дій ГУНП на момент ініціювання спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування, окрема, рішенням суду, яке має приюдиційне значення при розгляді справи про відшкодування шкоди. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв`язок та є вина зазначеної особи у заподіянні шкоди. При відсутності хоча б однієї з вказаних умов на відповідача не може бути покладене зобов`язання про відшкодування шкоди. Позивачем не надано належних та допустимих доказів що доводять наявність моральної шкоди - наявність факту її заподіяння та причинно-наслідкового зв`язку. Розмір компенсації моральної шкоди залежить від характеру діяння особи, яка її заподіяла, а також від негативних наслідків через порушення немайнових прав позивача. Тобто, вимоги позивача не мають обґрунтованого підтвердження і не підкріплені належними доказами. Позовна заява не містить фактичних даних, які б свідчили про негативні наслідки вказаних подій, які вплинули на зміну звичного образу життя позивача. Просить відмовити у позові з наведених підстав. Представником відповідача головного Управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області Державної казначейської служби України у відзиві на позовну заяву вказується на відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачка не конкретизувала боржника щодо відшкодування шкоди, тоді як стягнення з рахунків державного бюджету та стягнення з юридичної особи (державного органу) не є тотожними.У позовній заяві не досліджено повноваження та правовий статус органів Державної казначейської служби України. Зокрема, Державною казначейською службою України здійснюється виконання судових рішень про стягнення з Державного бюджету України шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. У разі вимоги щодо стягнення шкоди з рахунків Національної поліції України, то зазначена установа не знаходиться на обслуговуванні в Головному управлінні та територіальних управліннях Державної казначейської служби України Запорізької області та згідно з позовною заявою не є відповідачем по справі і позбавлена можливості надати будь-які пояснення з приводу даної справи. Звертають увагу на те, що позивачем не додано жодного документу про визнання дій працівників поліції протиправними, що вже свідчить про відсутність усіх складових елементів шкоди та заявлені грошові кошти до стягнення. Оскільки позивачем не обґрунтовано заявлену до відшкодування матеріальну шкоду, то вона не може підлягати задоволенню. Також не надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральних страждань, втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків через діяльність або бездіяльність посадових осіб органу поліції при здійсненні ними своїх повноважень. Крім того, в матеріалах справи відсутній розрахунок розміру грошового відшкодування моральної шкоди. Оскільки позивачем не обґрунтовано та не підтверджено доказами заподіяння йому моральної шкоди, то підстави для її відшкодування відсутні. У відповіді на відзив Головного управління Національної поліції в Запорізькій області позивачка вказує, що працівники поліції вчинили дії, які містять усі ознаки складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України, тому вважає заявлені позовні вимоги такими, що повністю підлягають задоволенню. Для того, щоб працівники дуже сумлінно почали виконувати свої повноваження, незважаючи на матеріальні статки потерпілого, та припинити зловживання владою і надалі, позовні вимоги мають бути задоволенні в повному обсязі. Просить посадових осіб, працівників поліції, які умисно зловживали владою та службовим становищем звільнити, з забороною обіймати службові посади впродовж трьох років, як це передбачено санкцією статті про кримінальну відповідальність за вчинений ним злочин. Виплатити позивачці за рахунок коштів Державного бюджету за завдану матеріальну шкоду у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, моральну шкоду у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що у сумі складає 1440750,00 гривень. Представником Головного управління Національної поліції в Запорізькій області надано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, де наголошується, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй уповноваженими особами ГУНП у Запорізькій області моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Вважає, що правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні. У відповіді на відзив головного Управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області Міллер А.О. навела обґрунтування позовних вимог, вказуючи на порушення працівниками поліції ст.1 КК України, ч.1 ст. 190 КК України, ст.31 Конституції України, положення Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», а також ч.1 ст. 364 КК України, ч.1 ст. 366 КК України. Своє право на відшкодування шкоди обґрунтувала положеннями ст.ст. 127, 130 КПК України, процесуальним статусом потерпілої особи у кримінальному провадженні №12019080050004497 за ч.1 ст. 190 КК України, а тому у зв`язку з допущеним порушенням працівниками поліції ч.1 ст. 366 КК України (службове підроблення працівниками поліції), згідно норми ч.1 ст. 366 КК України їй повинні компенсувати суму у розмірі від двох тисяч до чотирьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Вимоги позову вважає повністю обґрунтованими і просить їх задовольнити. У судовому засіданні 29.04.2021 суд задовольнив клопотання позивачки та долучив додаткові документи до справи, ухвалою суду від 29.04.2021 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Розгляд справи неодноразово відкладався, в тому числі за клопотаннями позивачки у зв`язку з необхідністю заміни її представника за призначенням, для вирішення заяв позивачки про відвід головуючого судді. Так, ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.09.2021 заяву [PERSON] про відвід головуючого судді залишено без задоволення. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 19.10.2021 справу витребувано за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу суду від 23.09.2021. 02 листопада 2021 року справа з ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21.10.2021 про повернення апеляційної скарги скаржнику надійшла до Ленінського районного суду м. Запоріжжя. Наступне судове засідання було відкладене за клопотанням позивачки для вирішення поданої нею чергової заяви про відвід судді від 10.11.2021 і подачею касаційної скарги на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21.10.2021. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2021 заяву [PERSON] про відвід головуючому судді передано для вирішення в порядку ч.1 ст. 33 ЦПК України у зв`язку з визнанням заявленого відводу необґрунтованим. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.11.2021 у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючому судді відмовлено. 23 листопада 2021 року [PERSON] подала чергову заяву про відвід головуючому судді, яка ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2021 була передана для вирішення в порядку ч.1 ст. 33 ЦПК України у зв`язку з визнанням заявленого відводу необґрунтованим. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2021 у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючому судді відмовлено. Ухвалами Запорізького апеляційного суду від 23.12.2021 справу витребувано за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.11.2021 і від 30.11.2021. 12 січня 2022 року справа з ухвалою Запорізького апеляційного суду від 30.12.2021 про повернення апеляційної скарги скаржнику надійшла до Ленінського районного суду м. Запоріжжя. У судовому засіданні 28.01.2022 суд відмовив у задоволенні чергової заяви про відвід головуючому судді і протокольною ухвалою відмовив у клопотанні позивачки про повернення справи на стадію підготовчого провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2022 у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючому судді відмовлено. Ухвалами суду від 29.08.2022 суд залишив без задоволення клопотання [PERSON] про залучення до участі у справі третіх осіб, про проведення експертного психологічного дослідження щодо визначення розміру моральної шкоди, про повернення справи на стадію підготовчого провадження, продовжив судовий розгляд справи. В ході судового розгляду справи в судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги, викладені в позовній заяві, підтримала в повному обсязі, позов просила задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник головного управління Національної поліції в Запорізькій області проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити. Представник головного Управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити. В судове засідання 10.11.2022 позивачка не з`явилась, звернулась із заявою про подальший розгляд справи без її участі, у якій зазначила, що підтримує позовні вимоги, позов просить задовольнити у повному обсязі. З урахуванням думки учасників процесу, з огляду на те, що позивачка належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, звернулась із заявою про розгляд справи без її участі, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу без участі позивачки. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов до таких висновків. Судом встановлено з наданих позивачкою письмових доказів, що на сайті olx.ua 14.07.2019 було розміщено оголошення № 603145012 про збут оптом і у роздріб лохини. Позивачка виявила бажання придбати 10 кілограмів ягід, узгодила з продавцем вартість замовлення (600,00 грн.), порядок оплати і його отримання, що підтверджується роздруківкою із сайту olx.ua. Згідно платіжного доручення від 25.07.2019 [PERSON] перерахувала на карту номер [NUMBER] грошові кошти у сумі 600 гривень. Призначення платежу - перерахунок особистих коштів, що підтверджується копією платіжного доручення. Як стверджує позивачка, номер накладної продавець їй так і не повідомив, товар вона не отримала, а через кілька днів телефон продавця перестав відповідати і оголошення на сайті було видалене. 09 серпня 2019 року в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області за №22080 було зареєстровано звернення [PERSON] щодо вчинених відносно неї шахрайських дій. Даний матеріал було направлено до слідчого відділу Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області для прийняття рішення, однак у зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність у даній події кримінального правопорушення та неможливістю у зв`язку з цим внести відомості до ЄРДР, даний матеріал було направлено до ВКП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, яким перевірку за цим матеріалом було припинено, про що складено відповідну довідку щодо розгляду звернення. Вказана бездіяльність органу досудового розслідування була оскаржена в судовому порядку, на підставі ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.10.2019 були внесені відомості до ЄРДР за №12019080050004497 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України. Після відкриття провадження у даній цивільній справі і до початку розгляду справи по суті позивачка надала додаткові письмові докази, які були прийняті судом, з яких вбачається наступне. Постановою слідчого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 28.12.2019 кримінальне провадження №12019080050004497 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, було закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. 27 лютого 2020 року [PERSON] звернулась до ГУНП в Запорізькій області із заявою про скасування постанови слідчого від 28.12.2019 про закриття кримінального провадження №12019080050004497, у якій також просила зобов`язати Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області провести ряд слідчих дій. Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2020 у задоволенні скарги [PERSON] на постанову слідчого про закриття кримінального провадження було відмовлено. За заявою позивачки від 29.09.2020 року, згідно ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07.09.2020, Дніпровським ВП ГУНП України в Запорізькій області внесено відомості до ЄРДР за №12020085050000504 від 03.10.2020 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Також 29.09.2020 [PERSON] звернулась до Дніпровського ВП ГУНП України в Запорізькій області з повідомленням про ознаки скоєного працівниками поліції злочину за ст.ст. 364, 382, 396 КК України, у зв`язку з невиконанням ухвал слідчого судді №334/4133/20 і №334/4275/20. Вказані обставини підтверджуються копіями заяв та повідомлень [PERSON] , копіями талонів-повідомлень єдиного обліку про реєстрацію звернень [PERSON] , копією ухвали слідчого судді у справі №334/4133/20. Також з наданих позивачкою документів вбачається, що на виконання ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09.04.2021 по справі №334/2333/21 до ЄРДР внесені відомості за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст.366 КК України, кримінальне провадження №42021082020000008, що підтверджується витягом з ЄРДР, повідомленням про початок досудового розслідування від 21.04.2021 у кримінальному провадженні № 42021082020000008 від 21.04.20201. Відповідно до положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Конституція України у ст. 56 проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України. Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, ст. ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). В матеріалах справи відсутні відомості про те, що вказані у позовній заяві особи вчинили кримінальне правопорушення, тим самим спричинивши позивачці матеріальну та моральну шкоду, розмір якої відповідає санкції статті про кримінальну відповідальність. При вирішенні спору суд враховує, що відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою, тоді належним відповідачем у справі є держава Україна, як учасник цивільних відносин. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження 14-515цс19), у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 202/6457/16-ц (провадження № 61-26176св18), від 06 лютого 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження № 61-18697св18), від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19 (провадження № 61-9875св20). Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)). Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Суд звертає увагу, що позивачка у позовній заяві посилається на неналежне виконання працівниками поліції своїх обов`язків, які полягали, зокрема, у невнесенні відомостей до ЄРДР на підставі заяви позивачки про вчинене кримінальне правопорушення, однак при цьому обґрунтовує свої вимоги фактом вчинення ними кримінального правопорушення і способами захисту свого порушеного права визначає види кримінальної відповідальності, які встановлені законом про кримінальну відповідальність, при цьому доказів вчинення кримінального правопорушення як на момент звернення з позовом до суду, так і в подальшому, суду не надала. Відповідно до статті 1166 ЦКУ обов`язковою підставою відповідальності за завдану майнову шкоду є протиправність поведінки заподіювана шкоди. Протиправна поведінка означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином. Якщо особа, яка завдала шкоди, доведе, що шкоди завдано не з її вини, вона звільняється від її відшкодування. За загальними підставами цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування матеріальної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, з`ясуванню підлягають підтвердження факту заподіяння позивачу матеріальних втрат, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а жодний нормативно-правовий акт не звільняє позивача від доказування підстав, обґрунтованості, розумності та доцільності висунутих їм вимог. Відсутність хоча б однієї з зазначених складових виключає склад правопорушення взагалі, а з ним відповідно і правові підстави відшкодування збитків. Згідно з статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювання, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Разом з тим, відповідно до положень ст. 1177 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Статтею 56 КПК України передбачено, що протягом кримінального провадження потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Згідно ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Таким чином, шкода, завдана кримінальним правопорушенням повинна бути відшкодована особами, які вчинили кримінальне правопорушення. Згідно матеріалів справи, досудове слідство у кримінальному провадженні №42021082020000008, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, не завершено.Жодних обставин, які б вказували на спричинення позивачці працівниками поліції матеріальної шкоди у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та моральної шкоди у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що у сумі складає 1440750,00 гривень, та відповідних доказів суду не надано. Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є їх порушення, невизнання або оспорювання. Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин наявності в нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорювання) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. У відповідності до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Наведені норми процесуального права позивачем не дотримано, доказів, які б підтверджували наявність складових для відшкодування матеріальної і моральної шкоди, суду не надано. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної і моральної шкоди задоволенню не підлягаютьза недоведеністю. Обґрунтовуючи вимоги позову про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, позивачка у позовній заяві просила посадових осіб, працівників поліції, які умисно зловживали владою та службовим становищем, звільнити із з забороною обіймати службові посади впродовж трьох років, як це передбачено санкцією статті про кримінальну відповідальність за вчинений ними злочин. Відповідно до ст. 15 ЦК України під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. У справі, яка розглядається, позивачка, крім відшкодування матеріальної і моральної шкоди, обрала і такий спосіб захисту порушеного права як звільнення судом посадових осіб, працівників поліції, які умисно зловживали владою та службовим становищем, із забороною обіймати службові посади впродовж трьох років. Між учасниками цієї справи фактично існує спір щодо заподіяння позивачці матеріальної і моральної шкоди неналежним виконанням працівниками поліції своїх обов`язків, їх незаконними діями, які згідно доводів позову свідчать про вчинення ними кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, та її відшкодування. Відповідно до норм статей 16 ЦК України такого самостійного способу захисту порушеного цивільного права як звільнення судом посадових осіб, працівників поліції, які умисно зловживали владою та службовим становищем, не встановлено, і не передбачено законом. Тоді як відповідно до норм ЦК України, незаконні рішення, дії чи бездіяльність органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, вчинення кримінального правопорушення, є підставою для обґрунтованого доведення вказаних обставин в разі пред`явлення позову про відшкодування спричиненої цим шкоди. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у зазначеній частині вимоги позову не підлягають задоволенню у зв`язку з неналежним способом захисту порушеного права, обраним позивачкою, оскільки такий спосіб захисту не передбачений законом та не є ефективним.

Outcome: dismissed