Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів, у якому просить встановити факт її постійного спільного проживання з [PERSON] , який помер [INFO] , станом на час відкриття спадщини за адресою [ADDRESS] , встановити факт належності [PERSON] , який помер [INFO] , державних актів серії ЛВ № 037648 та серії ЛВ № 083790, виданих 18 березня 2004 року, на право власності на земельні ділянки площею 2,2362 га та 1,4255 га у межах згідно з планом, які розташовані на території Гуменецької сільської ради Львівського (Пустомитівського) району Львівської області, надані на підставі розпорядження Пустомитівської районної державної адміністрації від 28 липня 2003 року № 327, цільове призначення яких ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також визнати на нею право власності на земельні ділянки площею 2,2362 га, кадастровий № 4623682200:03:001:0384, площею 1,4255 га, кадастровий № 4623682200:03:001:0392, які розташовані на території Гуменецької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Мотивувала своїй позовні вимоги тим, що [PERSON] за час свого життя набув право власності на вказані земельні ділянки. [INFO] він помер, внаслідок чого відкрилася спадщина. Під час життя він своїми майновими правами на випадок смерті розпорядився та заповів їй земельні ділянки. Вказала, що після його смерті, вона фактично прийняла спадщину, оскільки проживала з ним на день смерті, що підтверджується відповідним актом. Крім того, у державних актах на земельні ділянки та у свідоцтві про смерть існує розбіжність у написанні імені померлого, а саме не вказано його подвійне ім`я. Звернувшись до нотаріуса для оформлення спадщини, їй було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину у зв`язку з тим, що вона не звернулася до нотаріуса у шестимісячний строк, не була зареєстрована за останнім місцем проживання спадкодавця, а також у зв`язку з розбіжностями в правовстановлюючих документах на спадкове майно з свідоцтвом про смерть спадкодавця. Крім цього, повідомила, що вона зверталася в порядку окремого провадження до Франківського районного суду м. Львова з заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Однак, в процесі судового розгляду [PERSON] заперечила обставини, якими заявник мотивувала свою заяву, оскільки між ними виник спір. У зв`язку з наведеним, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2021 року її заява залишена без розгляду. З огляду на вказане, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 23 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків, описаних в ній. 21 січня 2022 року від позивача до суду надійшло клопотання, яким вона усунула недоліки позовної заяви. Ухвалою судді від 22 лютого 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 28 березня 2022 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшло клопотання про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] . Протокольною ухвалою від 12 травня 2022 року клопотання представника позивача [PERSON] про виклик свідків задоволено, свідків [PERSON] та [PERSON] викликано для допиту. Ухвалою від 22 серпня 2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, позовні вимоги підтримали та просили такі задовольнити. Відповідачі Щирецька селищна рада Львівського району Львівської області та [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, явку повноважних представників не забезпечили, причини неявки суду не повідомили. 28 березня 2022 року від представника Щирецької селищної ради Львівського району Львівської області О. Василишин до суду надійшла заява, у якій він просив розгляд справи проводити за його відсутності Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 13 березня 2018 року Виконавчим комітетом Щирецької селищної ради Пустомитівського району Львівської області, стверджується, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . З заповіту від 21 листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Шаравара О.Р., вбачається, що [PERSON] , [INFO] , заповів все своє майно його дочці [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з державного акту на земельну ділянку серії ЛВ № 037648 від 18 березня 2004 року, земельна ділянка площею 2,2362 га, кадастровий № 4623682200:03:001:0384, яка розташована на території Гуменецької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, належала на праві власності [PERSON] . З державного акту на земельну ділянку серії ЛВ № 083790 від 18 березня 2004 року вбачається, що земельна ділянка площею 1,4255 га, кадастровий № 4623682200:03:001:0392, яка розташована на території Гуменецької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, належана на праві власності [PERSON] . Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Пунктом 6 частини 1, частиною 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Виходячи зі змісту п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 р. «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» виникнення особистих і майнових прав громадян, їх зміну і припинення закон завжди пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами. У більшості випадків вони підтверджуються різними свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видаються громадянам в адміністративному порядку. Проте, не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце (неможливість поновлення втраченого документа або виправлення наявних у ньому помилок тощо). Тому в певних випадках допускається судовий порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у цивільному процесі в порядку окремого провадження». Позивач звернулася до суду із позовною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту належності спадкодавцю правовстановлюючих документів. У вказаних вище державних актах ім`я власника майна « [PERSON] » закреслене і вказано ім`я « [PERSON] », в нижній частині документів міститься напис сільського голови О. Зачковської про вірність виправлень. Враховуючи наведене, суд вважає, що вищевказані державні акти на право власності на земельні ділянки належали померлому [INFO] [PERSON] , [INFO] . Щодо позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання позивача з спадкодавцем слід зазначити, що відповідно до положень ч. 3\~ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявляв про відмову від неї. Тобто, якщо протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не заявив про відмову від спадщини, після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини він може одержати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, подавши відповідну заяву. Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до абзацу другого пункту 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання однією сімєю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Згідно п. 23 Постанови № 7 від 30 травня 2007 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Як вбачається з довідок в.о. старости Гуменецького старостинського округу Пустомитівського району Львівської області Ільків Т.Я. вих. № 695 від 17 вересня 2018 року, вих № 696 від 17 вересня 2018 року [PERSON] , [INFO] , проживав у будинку [ADDRESS] . Разом з ним станом на день його смерті [INFO] проживала без реєстрації його дочка [PERSON] , яка доглядала його до дня смерті та займалася похованням. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що позивач проживала спільно з її батьком [PERSON] будинку [ADDRESS] без реєстрації проживання станом на день його смерті [INFO] , доглядала його до дня смерті та займалася похованням. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що позивач проживала спільно з її батьком [PERSON] будинку [ADDRESS] без реєстрації проживання станом на день його смерті [INFO] , доглядала його до дня смерті та займалася похованням. Таким чином, судом встановлено, що позивач проживала спільно з [PERSON] , який помер [INFO] , станом на час відкриття спадщини за адресою [ADDRESS] . З приводу позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спадкове майно слід зазначити наступне. Як зазначила позивач, вона зверталася до нотаріуса для оформлення спадщини і їй було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину у зв`язку з тим, що вона не звернулася до нотаріуса у шестимісячний строк, не була зареєстрована за останнім місцем проживання спадкодавця, а також у зв`язку з розбіжностями в правовстановлюючих документах на спадкове майно з свідоцтвом про смерть спадкодавця. Водночас, враховуючи вищевикладені обставини, які встановлені судом, зокрема, встановлення факту належності правовстановлюючих документів на спадкове майно спадкодавцю [PERSON] , а також встановлення факту проживання позивача з ним станом на день його смерті, перешкоди для звернення до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у позивача відсутні. Відповідно до ст. 382 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Окрім цього, суд бере до уваги те, що позивачем не подано доказів на підтвердження того, що вона зверталася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, за відсутності відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа не може звертатися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно з огляду на відсутність спору про право. Позивач повідомляла, що ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2021 року її заява залишена без розгляду у зв`язку з тим, що в процесу судового розгляду [PERSON] заперечила обставини, якими заявник мотивувала свою заяву та повідомила про наявність спору між сторонами. Водночас, як вбачається з ухвали Франківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2021 року [PERSON] заперечила щодо встановлення факту, який має юридичне значення, а саме встановлення факту постійного проживання позивача з спадкодавцем станом на час відкриття спадщини. Будь-яких спорів про право власності або спадкові права між [PERSON] та позивачем не виникало, що також підтверджується неподанням відповідачем відзиву на позовну заяву, неявкою в судові засіданні. З огляду на вказане, суд вважає, що право позивача не згадане спадкове майно не порушене, право власності на такі не оспорюється, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на такі слід відмовити. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача частково знайшли свої підтвердження під час судового розгляду і підлягають до задоволення в частині встановлення фактів, які мають юридичне значення. За ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1816 грн., а саме по 908 грн. з кожного.

Outcome: partial