Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

У серпні 2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначила, що її матері [PERSON] на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.01.2013 року по справі № 2/422/1359/2012, а також батьку позивача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.09.1994 року, належить по 1/2 частині квартири [ADDRESS] . Шлюб між батьками позивача було розірвано 17.04.2008 року на підставі рішення суду. [INFO] [PERSON] помер. Маючи намір оформити спадщину, що лишилася після смерті батька, позивач звернулася до Другої ДДНК, де їй повідомили, що на все нерухоме майно її батька накладено арешт, а тому не можливо видати свідоцтво на право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Позивач через свого представника звернулася до Новокодацького ВДВС, який листом № 5833/21 від 20.01.2022 року повідомив позивача, що згідно даних АСВП на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження відносно [PERSON] , які станом на 20.01.2022 року були завершені на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», на теперішній час відкриті виконавчі провадження відносно [PERSON] на виконанні у відділі не перебувають. Таким чином, закриваючи виконавчі провадження державним виконавцем не було вжито заходів щодо зняття арешту з нерухомого майна, яке належить [PERSON] . Враховуючи викладене, позивач змушена звернутись до суду та просити зняти арешти з усього майна, яке належало [PERSON] , який помер [INFO] , в межах виконавчих проваджень, які перебували на виконанні у Новокодацькому ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та стягнути з відповідача судовий збір. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.08.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень посилався на те, що на виконанні у відділі дійсно перебували виконавчі провадження відносно боржника [PERSON] , які були завершені до 26.12.2016 року, та на підставі Правил ведення діловодства та архіву в органах ДВС були знищені, а отже надати відповідні матеріали до суду не вбачається можливим. Також звертає увагу суду, що позивач невірно визначилася із колом осіб учасників судового процесу, оскільки позивачем, у порушення вимог постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у якості відповідача по вказаній справі зазначено відділ ДВС, який має бути залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. Крім того, доказів того, що права позивача було порушено саме відповідачем матеріали справи не містять, а позивачем пропущено строк позовної давності для подання вказаного позову, оскільки виконавчі провадження відносно [PERSON] були завершені ще у 2016 році. Додатково зазначив, що відповідно до п. 2 Наказу Міністерства юстиції України «Про реорганізацію деяких відділів державної виконавчої служби у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 2429/5 від 15.06.2022 року утворений Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Відповідно до п. 5 Наказу Міністерства юстиції України «Про реорганізацію деяких відділів державної виконавчої служби у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 2429/5 від 15.06.2022 року новоутворені відділи державної виконавчої служби є правонаступниками відповідних реорганізованих відділів державної виконавчої служби, а тому просив замінити Новокодацький відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро). У відповіді на відзив позивач надала заперечення, аналогічні заявленим вимогам. Також зазначила, що у даному випадку боржник не може бути відповідачем по справі, оскільки він помер. Просила задовольнити позов у повному обсязі. Третя особа надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві обставинам, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 05.10.2022 року на адресу суду надійшла відповідь від Другої ДДНК, відповідно до якої позивач [PERSON] 15.07.2021 року звернулася до Другої ДДНК із заявою про прийняття спадщини та фактично прийняла її, свідоцтво про право на спадщину не видавалося (а.с. 95). У судовому засіданні, ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, клопотання представника відповідача про заміну правонаступником було задоволено, замінено Новокодацький відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро). Позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] у судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві обставинам, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, у відзиві просив справу розглядати за відсутності представника відділу на підставі наявних у справі доказів та матеріалів відповідно до вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.01.2013 року по справі № 2/422/1359/2012, матері позивача [PERSON] належить 1/2 частина квартири [ADDRESS] (а.с. 11-13). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2017 року [PERSON] було визнано безвісно відсутнім. Заявником була [PERSON] , яка є його донькою (а.с. 9-10). Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 01.02.2021 року на запит Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Центральний відділ ДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) повідомив, що по відділу державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпровського міського управління юстиції виявлено актовий запис про смерть № 7980 від 21.11.2013 року на [PERSON] , дата смерті [INFO] (а.с. 14-15). Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Мовчан Д.В. заяву [PERSON] про оголошення фізичної особи померлою було залишено без розгляду (а.с. 16). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть від 07.07.2021 року, виданого Новокодацьким районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 8). З метою зняття арешту з майна, позивач через свого представника звернулася до Новокодацького ВДВС, однак листом Новокодацького ВДВС № 5833/21 від 20.01.2022 року представника позивача повідомлено, що згідно даних АСВП на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження відносно [PERSON] , які станом на 20.01.2022 року були завершені на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», на теперішній час відкриті виконавчі провадження відносно [PERSON] на виконанні у відділі не перебувають та надано рекомендацію з приводу вирішення питання про зняття арешту з майна звернутись до суду (а.с. 23). Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, яка була сформована 08.09.2022 року, на майно [PERSON] накладено арешт відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.01.2016 року (а.с. 83). На теперішній час позивач має намір прийняти спадщину після смерті батька, проте через наявність арешту позбавлена можливості це зробити. Відповідно до ст.\~1261\~ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Положеннями ст.\~59\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 40\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» передбачені наслідки завершення виконавчого провадження, серед яких, у разі завершення виконавчого провадження, обов`язковим є вирішення питання про зняття арешту з майна, накладеного під час здійснення цього виконавчого провадження. Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Разом з тим, у Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 року, зазначено, що відповідачами в справі про зняття арешту з майна є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI). Відповідно ч. 2 ст.\~48\~ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 175\~ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом. Суд зазначає, що позивачем в позовній заяві у якості відповідача зазначено Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), який є неналежним відповідачем у даній справі. Позивач свою вимогу про зняття арешту з майна пред`явив до органу, який, в силу закону, здійснює примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), та який, за встановлених обставин, не може проігнорувати відомості, які наведено у виконавчих документах, і за наведених обставин відповідачем у справі бути не може. Як встановлено ч.ч. 1, 2 ст.\~51\~ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Відповідно до п. 3 ч. 5 ст.\~12\~ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Позивач в порядку та строки, передбачені положенням ст. 51 ЦПК України, не скористалася правом на заміну неналежного відповідача на належного. За приписами ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Суд, на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому, слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). З огляду на визначений позивачем склад учасників справи та предмет спору, враховуючи, що норми процесуального права не передбачають права суду самостійно здійснювати заміну неналежного відповідача, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України суд відносить судові витрати за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed