Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

До Вишгородського\~районного суду\~Київської області від представника\~позивача адвоката\~Кучеренка О.І. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30.08.2017 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, про що свідчить власноручно написана відповідачем розписка, відповідно до якої відповідач зобов`язався повернути позику до 30.08.2018 року. Оригінал розписки знаходиться у позивача. Проте, відповідач ухиляється від виконання взятого на себе зобов`язання, у зазначений термін грошові кошти не повернув та уникає будь-якого спілкування з позивачем. Розписка відповідача повністю підтверджує, як факт отримання ним грошових коштів за договором позики від позивача, так і зобов`язання повернути ці кошти до 30.08.2018 року. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Оскільки, відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, тому відповідно до вимог даної норми зобов`язаний сплатити позивачу борг в сумі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США та 3% річних за прострочення виконання основного зобов`язання в сумі 600,00 (шістсот) доларів США, а всього - 20 600,00 доларів США. Ухвалою суду від 29 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 29 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник позивач подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності та за відсутності позивача за наявними у справі доказами. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився про місце, час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило, своїм правом на подання відзиву не скористався, а тому суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, 30 серпня 2017 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 20 000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути в повному розмірі до 30 серпня 2018 року. На підтвердження отримання зазначених коштів відповідачем була написана розписка про отримання коштів, згідно якої [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Дарницьким РУ ГУ МВС України, засвідчив отримання грошових коштів в сумі 20 000 доларів США та взяв на себе зобов`язання повернути їх не пізніше 30.08.2018 року що підтверджується копією боргової розписки. Станом на момент подачі заяви до суду [PERSON] борг повернуто не було. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17. Згідно ч.2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості,такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною другою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України від 21 червня 2018 року № 2473-VIII«Про валюту та валютні операції». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року № 363/2054/16-ц. Боржник [PERSON] , прострочив виконання грошового зобов`язання в сумі 20000 доларів США, і на вимогу кредитора [PERSON] зобов`язаний сплатити суму боргу 20 000 доларів США, а також три проценти річних від простроченої суми за 366 днів, з 09.08.2020 року по 09.08.2021 року, а саме 600 доларів США. Таким чином, суд вбачає наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеної заборгованості в розмірі 20 000 доларів США та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 600,00 доларів США, а всього - 20 600,00 доларів США. Крім того, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved