Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

13.06.2022р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернулась [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить стягувати з [PERSON] аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , трирічного віку. В обґрунтування цієї вимоги зазначила, що із відповідачем перебуває в шлюбі, від якого вони мають двох спільних дітей сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , які після фактично припинених між сторонами шлюбних відносин, залишились проживати із нею, та перебувати на її утриманні. Оскільки відповідач ухиляється від утримання дітей, так і її, надає певну матеріальну допомогу, якої недостатньо для задоволення їх потреб, вона вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Калинівського районного суду Вінницької області від 13.06.2022 року, вказаний цивільний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 05.07.2022 року відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження, призначивши підготовче провадження у справі. 16.08.2022 року до Калинівського районного суду Вінницької області із письмовою заявою про визнання позову в повному обсязі звернувся відповідач [PERSON] , яка зареєстрована в канцелярії за вх.№ 5540/22, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 16.08.2022 року, закрите підготовче провадження у даній цивільній справі, призначивши її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник відповідача [PERSON] адвокат Якушев Р.С. звернувся до Калинівського районного суду Вінницької області із заявою (вх.№ 6346/22 від 14.09.2022 року) про визнання раніше поданої відповідачем [PERSON] письмової заяви про визнання ним позову такою, що була помилково подана. 19.09.2022 року за вх.№ 6415/22 на адресу Калинівського районного суду Вінницької області надійшов відзив на позов, згідно якого представник відповідача [PERSON] адвокат Якушев Р.С. просить у задоволенні позовних вимог позивачу [PERSON] відмовити у повному обсязі, оскільки останньою не доведено жодними належними доказами можливість надання відповідачем матеріальної допомоги на її утримання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надавши письмову заяву, згідно якої просить справу розглянути за її відсутності, на позовних вимогах наполягає, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат ЯКУШЕВ Р.С. в судове засідання не з`явилися, подавши письмову заяву (вх.№ 7627/22 від 31.10.2022 року), згідно якої адвокат Якушев Р.С. просить справу розглянути за його відсутності та відсутності відповідача, позовні вимоги не визнають, просять у їх задоволенні позивачу відмовити. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача та відповідача (його представника). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останніми не надано, клопотань про їх витребування/долучення тощо не заявлено. У протилежному випадку відкладення розгляду справи без відповідних об`єктивних підстав та пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя, може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи. Суд враховує, що відповідно до положень частини 2\~статті 43 ЦПК України,\~учасники справи зобов`язані: 1)\~виявляти повагу\~до суду\~та до\~інших учасників\~судового процесу; 2)\~сприяти своєчасному,\~всебічному,\~повному та\~об`єктивному встановленню\~всіх обставин\~справи; 3)\~з`являтися в\~судове засідання\~за викликом\~суду,\~якщо їх\~явка визнана\~судом обов`язковою; 4)\~подавати усі\~наявні у\~них докази\~в порядку\~та строки,\~встановлені законом\~або судом,\~не приховувати\~докази; 5)\~надавати суду\~повні і\~достовірні пояснення\~з питань,\~які ставляться\~судом,\~а також\~учасниками справи\~в судовому\~засіданні; 6)\~виконувати процесуальні\~дії у\~встановлені законом\~або судом\~строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи. Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішення від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). З урахуванням завдань цивільного судочинства та розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність позивача та відповідача (його представника). Суд, дослідивши та оцінивши кожний наданий сторонами письмовий доказ на предмет його належності, допустимості та достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступних висновків. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із позивачем та перебувають на її утриманні, що підтверджується: свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 01.07.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у місті Донецьку; свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 09.12.2015 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції; свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 11.05.2021 року Калинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький); довідкою виконавчого комітету Літинської селищної ради Вінницької області про склад сім`ї та місце проживання від 06.06.2022 року № 429; довідкою Управління соціального захисту населення Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області від 11.02.2022 року № 103. Судовим наказом, виданим 02.08.2022 року Калинівським районним судом Вінницької області у справі 132/1189/22 (номер провадження 2-н/132/85/22), який набув в передбаченому законом порядку законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення заяви, тобто з 13.06.2022 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття. За приписами статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Відповідно до положень частини першої, другої\~статті 75 СК України,\~дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно статті 77 СК України, утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед. Частинами першою,\~другою статті\~80\~СК України\~визначено,\~що аліменти\~присуджуються одному\~з подружжя\~у частці\~від заробітку\~(доходу)\~другого з\~подружжя і\~(або)\~у твердій\~грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. За частинами другою, четвертою статті 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Виходячи з положень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 15травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. У зв`язку із доглядом за дитиною сином [PERSON] , [INFO] , якому менше трьох років, позивач [PERSON] не має змоги працювати та утримувати себе. Відповідач [PERSON] працевлаштований та згідно довідки Центрального територіального управління Національної гвардії України про грошове забезпечення від 31.08.2022 року № 24, за період з 13.05.2022 року по 31.08.2022 року, за місцем роботи отримав дохід (грошове забезпечення) в загальному розмірі 82195грн.02коп., а відтак спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дружини, з якою проживає їх спільна дитина, до досягнення нею трьох років. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша\~статті 13 ЦПК України). Доказами відповідно до\~статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини третя, четверта статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України). Звертаючись до суду із вказаною позовною заявою, позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , трирічного віку, при цьому не наводячи у позовній заяві жодних мотивів того, з чого вона виходила визначаючи саме такий розмір аліментів, та не надала будь-яких належних доказів на його обґрунтування. Виходячи з вимог закону, а також обставин справи, ураховуючи майновий стан відповідача, суд вважає, що з нього на користь позивача підлягають стягненню аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 13.06.2022 року і до досягнення дитиною - [PERSON] , [INFO] , трирічного віку, тобто до [INFO] . При визначенні розміру аліментів, які підлягають до стягнення за цим судовим рішенням, суд виходив також із наступного: Як встановлено вище, на підставі судового наказу, виданого 02.08.2022 року Калинівським районним судом Вінницької області у справі 132/1189/22, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення заяви, тобто з 13.06.2022 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття). Відповідно до приписів статті 128\~КЗпП України та частини третьої статті 70\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Водночас згідно частини першої статті 70\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Ураховуючи, що із [PERSON] за судовим наказом, виданим 02.08.2022 року Калинівським районним судом Вінницької області у справі 132/1189/22, стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу) щомісячно, тобто 0,33 відсотки, а за цим рішенням визначено стягнути аліменти на утримання дружини в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісячно, тобто 0,16 відсотка, всього 0,49 відсотка (0,33% + 0,16%), а відтак загальний розмір відрахувань із заробітної плати відповідача за вказаними судовими рішеннями не буде перевищувати 50 відсотків, а отже, не призведе до отримання ним заробітної плати у розмірі меншому, ніж гарантована державою. Посилання відповідача на несення ним витрат на оренду житла, сплату комунальних послуг придбання продуктів харчування, побутової хімії, засобів особистої гігієни, необхідних для забезпечення його життєдіяльності, а також наявність судового рішення про стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання їх неповнолітніх дітей, не є підставою для відмови [PERSON] у задоволенні її позовних вимог, на чому представник відповідача [PERSON] адвокат Якушев Р.С. наполягає у відзиві на позов, оскільки у силу частини четвертої статті 84 СК України, ці обставини не позбавляють права позивача на утримання. Розмір аліментів, визначений за даним рішенням суду, згідно частини першої статті 192 СК України, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. За пунктом 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Згідно частин першої, шостої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи зі змісту вказаних положень закону, з відповідача в дохід держави повинні бути стягненні судові витрати у розмірі 992грн.40коп. Згідно частин першої-третьої, п`ятої\~статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Виходячи із викладеного,

Outcome: partial