Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

Позивач, в інтересах якого діє [PERSON] , звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить встановити факт належності за життя [PERSON] , яка померла [INFO] , Свідоцтва про право власності на житло від 31.03.1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням №718 від 05.03.1993 року на квартиру [ADDRESS] . Окрім того, позивач просить суд визнати за ним право власності на вказану квартиру в порядку спадкування після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] померла матір позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді належної їй за життя квартири [ADDRESS] . Позивач, будучи спадкоємцем після смерті матері, звернувся до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Умріхіної К.А. із заявою про прийняття спадщини після її смерті, однак отримав відмову через розбіжності у наданих документах, а саме у свідоцтві про смерть спадкодавиці вказано « [PERSON] », тоді як у правовстановлюючому документі на спадкове майно зазначено « [PERSON] » та, крім того, у правовстановлюючому документі на квартиру свідоцтві про право власності на житло від 31.03.1993 року назва вулиці вказана як « [PERSON] », а також вказане свідоцтво не зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Так, у зв`язку з викладеним позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом. Позивач у судове засідання не з`явився, але його представник надала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивача. Представник відповідача у судове засідання також надала письмову заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності, вирішення якої при цьому поклала на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. [INFO] померла матір позивача [PERSON] (а.с.12,13). Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 31.03.1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням №718 від 05.03.1993 року - квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належала [PERSON] (а.с.15). Позивач, будучи спадкоємцем після смерті матері, звернувся до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Умріхіної К.А. із заявою про прийняття спадщини після її смерті, однак отримав відмову через розбіжності у наданих документах, а саме у свідоцтві про смерть спадкодавиці вказано « [PERSON] », тоді як у правовстановлюючому документі на спадкове майно зазначено « [PERSON] » та, крім того, у правовстановлюючому документі на квартиру свідоцтві про право власності на житло від 31.03.1993 року назва вулиці вказана як « [PERSON] », а також вказане свідоцтво не зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.19). Отже, розглядаючи позовні вимоги в частині встановлення факту належності за життя [PERSON] , яка померла [INFO] , Свідоцтва про право власності на житло від 31.03.1993 року, суд зазначає наступне. Відповідно п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Так, факт належності за життя [PERSON] , яка померла [INFO] , Свідоцтва про право власності на житло від 31.03.1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням №718 від 05.03.1993 року, підтверджується наступними документами: копією паспорта громадянина України [PERSON] , де на сторінці 2 російською мовою її по батькові зазначено як « [PERSON] » та експертним висновком Українського бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України №056/456-а/2 від 14.04.2021 року, згідно з яким українські записи імені по батькові « [PERSON] » (технічний паспорт на квартиру, свідоцтво про смерть [PERSON] , свідоцтво про народження позивача, де в графі мати зазначена [PERSON] ) та « [PERSON] » (свідоцтво про право власності на житло), а також російський запис « [PERSON] » (копія паспорту громадянина України) в документах, наданих для експертизи, а також інших документах зазначених осіб є ідентичними (а.с.12-17,22), що дає суду підстави для встановлення даного факту. Окрім того, згідно експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України №056/455-а/2 від 14.04.2021 року українські записи назви вулиці «Підбельського» (свідоцтво про право власності на житло), « [PERSON] » (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії) та «Подбєльського» (технічний паспорт на квартиру) попри розбіжності в орфографічній фіксації в документах, наданих для експертизи, є ідентичними (а.с.23). Разом з тим, згідно рішення Криворізької міської ради №634 від 22.06.2016 року «Про внесення змін до рішення міської ради від 24.12.2008 №2920 «Про впорядкування назв мікрорайонів, майданів, площ, проспектів, бульварів, вулиць, провулків міста» вулицю « [INFO] » було перейменовано на « [INFO] » (а.с.20-21). Стосовно позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на вказану вище квартиру в порядку спадкування за законом після смерті матері, суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом унесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Верховний суд України у постанові від 24.05.2017 року по справі №6-888цс16 зазначив, що «Відповідно до статті 13 Закону України «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК України 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Згідно зі статтею 128 Цивільного кодексу Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. ВСУ зауважив, що, вирішуючи спори, що випливають з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суди, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу повинні виходити з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, повинні встановити час та підстави виникнення права власності, з`ясувати чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору.». Згідно зі\~ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) і організацію продажу може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агенства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Відповідно до п.п.14-16, 23-24, 26, 28 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56, у редакції станом на березень 1993 року передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (п.14). Підготовка та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладена на спеціально створювальні агентства, бюро та інші організації, які виконують покладені на них обов`язки на договірних умовах з органом приватизації (п. 15). Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення (п. 16). Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються (п. 23). Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки (додатки 6, 7) та видає розпорядження (додаток 8). При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження) (п. 24). На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру (додаток 9), а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло (додаток 10) та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі (додаток 11) (п. 26). Відомості про реєстрацію права власності на житло, копії свідоцтв про право власності на житло та паспорт на квартиру (домоволодіння) передаються один раз в квартал органом приватизації до бюро технічної інвентаризації (п. 28). Так, згідно застереження, що міститься на зворотній стороні Свідоцтва про право власності на житло від 31.03.1993 року, квартира [ADDRESS] зареєстрована органом приватизації УЖКГ міськвиконкому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу за №328 (а.с.15 зі зворот.боку). Отже право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] виникло за життя у [PERSON] внаслідок приватизації на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31.03.1993 року. Станом на 31 березня 1993 року виникнення права власності не залежало від державної реєстрації цього права та обов`язковості державної реєстрації права власності внаслідок приватизації передбачено не було і лише Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №72 від 05.08.1994 року «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» (п.7) пункт 28 було доповнено частиною другою такого змісту: «Свідоцтво на право власності на квартиру (будинок) підлягає обов`язковій реєстрації в органах технічної інвентаризації». Отже саме з 05 серпня 1994 року свідоцтво про право власності на житло мало бути в обов`язковому порядку зареєстроване в органах технічної інвентаризації, а до 05 серпня 1994 року такого обов`язку передбачено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу, який засвідчує його право власності. Відповідно до\~ст. 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1261 ЦК\~України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК\~України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодав\-цем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, суд уважає, що позивач будучи спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері, бажаючи прийняти спадщину, що відкрилась після її смерті, звернувся з відповідною заявою до нотаріальної контори, відомостей про наявність інших спадкоємців матеріали спадкової справи не містять, а відтак, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про можливість визнання за позивачем права власності в порядку спадкування після смерті матері на належну їй за життя квартиру [ADDRESS] . Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved