Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

Позиція сторін у справі У червні 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України та Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 454 596, 00 грн та моральної шкоди у розмірі 678 279, 42 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що під час здійснення досудового розслідування за ч. 1 ст. 111 КК України [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту. Він був тяжко хворою людиною і переніс в Державному інституті кардіохірургії ім. Амосова дві надскладні операції на серці, в умовах СІЗО йому не надавалась відповідна медична допомога. Після зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт поззивач був неодноразовано госпіталізований до спеціалізованих медичних закладів, де йому декілька разів було проведено дефібриляцію серця, а в лютому та квітні 2016 р. і в серпні 2020 р. - було проведено ще три операції на серці. Проведення такого інтенсивного лікування та хірургічних операцій є дуже матеріально затратними, що привело до матеріальних витрат в розмірі біля 450 тисяч гривень та моральної шкоди у розмірі 550 тисяч гривень. 25 червня 2019 року Конституційним Судом України визнано неконституційною частину 5 статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, відповідно до якої неможливо було обрання запобіжного заходу підозрюваним та обвинуваченим у статті 111 КК України. Доводи та твердження сторони захисту [PERSON] , які в подальшому знайшли своє відображення у Рішенні Конституційного суду України від 25.06.2019 року про визнання неконституційним положення ч. 5, ст. 176 КПК України, були проігноровані судом під час розгляду клопотають про застосування міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та про продовження тримання під вартою. Отже, з аналізу зазначених норм та рішення Конституційного суду України від 25.06.2019 року можна стверджувати, що рішенням Конституційного Суду України встановлено факт неправомірності застосування до [PERSON] виключного та безальтернативного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та подальше його продовження аж до 14.01.2016 року. Представник відповідача Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя подав відзив на позов, в якому зазначив, що рішення Конституційного Суду України від 25.09.2019 № 7-р/2019, на яке посилається [PERSON] та яким визнано неконституційність положення ч. 5 ст. 176 КПК України, прийнято через 3 роки після зміни позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Рішення Конституційного Суду України від 25.09.2019 № 7-р/2019 не стосується позивача, оскільки постановлено пізніше у часі ніж застосовано до останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Рішення судів в межах кримінального провадження № 42015000000000548 та поза ним, щодо визнання будь-яких дій або рішень прокуратури АР Крим та м. Севастополя протиправними або незаконними - відсутні, а тому не має підстав для стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України. Позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що норми Конституції України є правовими нормами прямої дії, які державні органи зобов`язані були застосовувати, з урахуванням практики ЄСПЛ та міжнародного права, навіть ще до прийняття рішення КСУ від 25.09.2019 р. № 7-р/2019, так як навмисне порушення принципу верховенства права посадовими особами прокуратури суперечило вимогам статтей 3, 27 та 29 Основного Закону нашої держави. Крім цього, ще у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. № 1-рп/99 зазначено, що положення статті 58 Конституції України, коли пом`якшується відповідальність фізичної особи, мають зворотню дію в часі щодо законів чи інших нормативно-правових актів. В судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представники відповідачів в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 червня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Слідчим відділом прокуратури Автономної республіки Крим здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42015000000000548 від 02.04.2015 р. за підозрою [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч .1 ст. 111 КК України. 29 квітня 2015 р .слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва Остапчук Т.В. винесено ухвалу у справі № 757/9624/15-к про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно [PERSON] , [INFO] , якою було задоволено клопотання начальника слідчого відділу прокуратури Автономної республіки Крим Жукова О.В., Ганиша В.В. було взято під варту в залі суду. 18 травня 2015 р. Апеляційним судом міста Києва у задоволенні апеляційної скарги захисника підозрюваного [PERSON] на ухвалу слідчого судді Остапчук Т.В. Печерського районного суду міста Києва від 29.04.2015 р. відмовлено, ухвала слідчого судді залишена без змін. [PERSON] 11.05.2015 р. направив клопотання начальнику слідчого відділу прокуратури АР Крим, прокурору АР Крим та Генеральному прокурору України щодо забезпечення його медичного огляду в спеціалізованому медичному закладі. 19.05.2015 р. прокурором відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури АР Крим Е.А.Старосельським винесено постанову про відмову в вищезазначеному клопотанні підозрюваного [PERSON] . Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Писанець В.А. від 09.06.2015 р. [PERSON] відмовлено у відкритті провадження за скаргою на постанову прокурора Е.А. Старосельського від 19.05.2015 р. про відмову у задоволенні клопотання. 17.06.2015 р. ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Тарасюк К.Е. відмовлено в клопотанні захисника Ганиша В. В. про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваного [PERSON] 24.06.2015 р. слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва Фаркош Ю. А. винесено ухвалу про задоволення клопотання слідчого прокуратури АР Крим Мамедова Е.С. про продовження тримання під вартою [PERSON] 08.07.2015 р. ухвалою Апеляційного суду міста Києва скарги підозрюваного [PERSON] та його захисника залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24.06.2015 р. без змін. При цьому, цією ж ухвалою прокурора було зобов`язано невідкладно провести судово-медичне обстеження [PERSON] 14.08.2015 р. ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва продовжено застосування запобіжного заходу відносно [PERSON] у вигляді тримання під вартою в Київському СІЗО. 08.10.2015 р. ухвалою Дніпровського суду м. Києва задоволено клопотання прокурора Букрея В.С. про продовження строку тримання під вартою [PERSON] 03.12.2015. ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва продовжено застосування запобіжного заходу відносно [PERSON] у вигляді тримання під вартою. 14 січня 2016 р. ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва запобіжний захід тримання під вартою [PERSON] змінено на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках завдання шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц викладено висновок, що позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України. Рішенням Конституційного Суду України від 25 червня 2019 року № 7-р/2019 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини п`ятої статті 176 КПК України, яким передбачено, що запобіжні заходи у виді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України. Хибним є твердження сторони позивача про те, що вказане рішення Конституційного Суду України встановлює факт неправомірності застосування до нього виключного та безальтернативного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та подальше його продовження, адже Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України (частина перша статті 147 Конституції України), а не правомірність (правильність) їх застосування органами державної влади. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази протиправності дій Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42015000000000548 від 02.04.2015 р, які б спричинили позивачу майнову та моральну шкоду у визначеному ним розмірі, а також наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями. За наведених обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

Outcome: dismissed