Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики та просив стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу у розмірі 47958 грн. - основного боргу та три відсотки річних в сумі 2640,97 грн., а також судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29 листопада 2011 року між ним (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) було укладено договір позики, за яким позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти в розмірі 6000 доларів США не пізніше 29.12.2011 а позичальник зобов`язався повернути вказані грошові кошти у строк, передбачений договором, а саме: - 3 000 доларів США у строк не пізніше 29 грудня 2011 та 3000 доларів США у строк не пізніше 29 травня 2012 року. - Відповідно ч.2 ст.1047 та п.2.1 Договору відповідач на підтвердження укладення договору позики видав розписку від 29 листопада 2011 року. Проте, відповідач (позичальник) в порушення прийнятих на себе зобов`язань, позику не повернув. У зв`язку з цим, на момент звернення до суду з позовом, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, розмір якої складає 47958 грн. Крім того просить стягнути три проценти річних за період з 30.12.2011 по 13.01.2014 у сумі 1470 грн та за період 30.05.2012 по 13.01.2014 у сумі 1170 грн., а всього 2640,97 грн. Вказує, що неодноразово звертався до відповідача з вимогами добровільно повернути грошові кошти, проте такі вимоги відповідачем біло проігноровано, а тому змушений звертатися до суду за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів. Ухвалою судді Києво - Святошинського районного суду міста Київської області від 26 серпня 2014 року у справі відкрито провадження у справі.. Ухвалою Києво - Святошинського районного суду міста Київської області від 23.02.2015 цивільну справу передано до Солом`янського районного суду м. Києва за підсудністю . Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 02.04.2015 апеляційну скаргу відповідача на ухвалу судді Києво - Святошинського районного суду міста Київської області від 26 серпня 2014 року слід ввадажти неподаною та повернуто відповідачу. Ухвалою Києво - Святошинського районного суду міста Київської області від 10.04.2015 відмовлено у задоволенні заяви про роз`яснення ухвали суду. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Усатової І.А. від 27.05.2015 відкрито провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.06.2015 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 06.03.2017 головуючим у справі визначено суддю Букіну О.М. Листом від 23.04.2018 № 369/8553/14/25526/2018 справу передано для розгляду раніше визначеному складу суду, а саме судді Усатовій І.А.. У судове засідання 10 листопада 2022 року сторони не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про причину неявки суд до відома не поставили. Судові повістки, що направлялись сторонам повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Окрім того, повідомлення про виклик до суду було направлено сторонам на мобільний номер телефону, підтвердження отримання містяться в матеріалах справи. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України). За п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи. На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав. Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи за відсутності позивача, в якому не заперечував проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення. Відповідно до частини 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наданi докази, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 29 листопада 2011 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) було укладено договір позики, за яким позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти в розмірі 6000 доларів США не пізніше 29.12.2011, а позичальник зобов`язався повернути вказані грошові кошти у строк, передбачений договором, а саме: - 3 000 доларів США у строк не пізніше 29 грудня 2011 та 3000 доларів США у строк не пізніше 29 травня 2012 року. У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема, поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або речей, визначених родовими ознаками. Як передбачено положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, при отриманні валютної позики позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Згідно розписки позичальник зобов`язаний повернути позику згідно з таким графіком повернення позичальником грошових коштів: - 3 000 доларів США у строк не пізніше 29 грудня 2011 та 3000 доларів США у строк не пізніше 29 травня 2012 року Судом встановлено та підтверджується відповідачем, умови договору ним не виконані до цього часу, борг не повернуто. З точки зору закону в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивач надав суду копію розписки від 29.11.2011. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст..629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню у вказаний в договорі строк. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов`язання (неналежне виконання). При цьому, за вимогами статті 611 цього Кодексу, при порушенні зобов`язання наступають правові наслідки, установлені договором або законом. Оскільки на порушення норм закону та умов договору позики відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, позику у визначений договором строк не повернув, у зв`язку із чим в позивача наявні підстави вимагати виконання умов договору із застосуванням встановленим законом правових наслідків його неналежного виконання. Виходячи з викладеного вище, а саме, встановлення факту невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь основного боргу в сумі 47958грн. Окрім того, позивач, посилаючись на те, що відповідач не виконав свої грошові зобов`язання за договором позики просив стягнути з відповідача три відсотки річних в сумі 2640,97 грн. період з 30.12.2011 по 13.01.2014 у сумі 1470 грн та за період 30.05.2012 по 13.01.2014 у сумі 1170 грн.. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до Договору якщо позичальник не повернув позику (її чергову частину) у строк, встановлений графіком, він зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми. З наданого позивачем розрахунку, який суд вважає арифметично правильним та таким, що відповідає обставинам справи, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми 3% річних за користування позикою у розмірі 2640,97 грн. Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідач, не надавши до суду відзив, приведених позивачем обставин не спростував. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення.

Outcome: approved