Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

У вересні\~2022\~року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати останню звільнити вказану квартиру. Обгрунтовано позов тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2012 року розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] проживає та прописана в квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . Після розірвання шлюбу у сторін виникли вкрай неприязні стосунки. Спірна квартира має лише дві кімнати, іншого житла окрім вказаної квартири у позивача немає. Відповідач навпаки має власну квартиру по [ADDRESS] , яку здає в оренду. Оскільки проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] порушує права [PERSON] , як власника житлового приміщення, останній звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 вересня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. У встановлений судом строк відповідач відзив на позов не подала. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнала у повному обсязі. Третя особа - [PERSON] , який є сином сторін, у судове засідання не з`явився, надіслав до суду письмові пояснення в яких зазначив, що між батьками склалися вкрай неприязні відносини, вони постійно сваряться і життя під одним дахом вже стало вкрай нестерпним, а тому просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та розглянути справу без його участі. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2012 року у справі № 2506/8598/2012 розірвано (а.с. 8). Відповідно до копії договору дарування від 16 грудня 2014 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 14, 15, 16). Згідно довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 8592 від 04.08.2022 у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Як пояснили у судовому засіданні позивач та його представник у судовому засіданні, відповідач створює нестерпні умови проживання у спірній квартирі, чим порушує права позивача, як власника. Крім того, [PERSON] має особисту квартиру по [ADDRESS] , яку здає в оренду. Так, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 309438453 від 09.09.2022, [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Вказані обставини відповідач визнала та не заперечувала проти задоволення позову. Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно абз. 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до положень статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 316\~Цивільного кодексу\~України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 317\~Цивільного кодексу\~України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 319\~Цивільного кодексу\~України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засаді суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі статтю 321\~Цивільного кодексу\~України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 386\~Цивільного кодексу\~України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно частини 2 статті 386\~Цивільного кодексу\~України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391\~Цивільного кодексу\~України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно частини другої статті 406\~ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У пункті 4 частини першої статті 406\~ЦК України визначено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Згідно зі статтями 15, 16\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу відповідно до положень Цивільного кодексу України. У разі створення перешкод у користуванні власністю, позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій, необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, визнання позову відповідачем, а також те, що у власності відповідача є власне житло, відповідач перестала бути членом сім`ї позивача та з метою захисту права власності позивача і усунення йому перешкод у здійсненні права власності, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що клопотання відповідача про визнання позову заявлено до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved