Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

15 липня 2020 року до Дзержинського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] (далі по тексту Позивач) до [PERSON] (далі по тексту Відповідач 1) про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення в квартиру, до [PERSON] (далі по тексту Відповідач 2) та [PERSON] (далі по тексту Відповідач 3) про виселення із квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивачка просить - усунути перешкоди в користуванні власністю квартирою [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] , шляхом вселення її разом з її опікуном - матерю [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за вказаною адресою, у зазначену квартиру; - Зобов`язати [PERSON] , [INFO] , не чинити перешкоди [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та передати ключі від зазначеної квартири;- Виселити [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з квартири [ADDRESS] ;- Стягнути з [PERSON] на користь позивача сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що шлюб між нею та [PERSON] (Відповідач 1) був розірваний 23.11.2017 року. 10.08.2018 року, ними оформлено Договір дарування квартири двом неповнолітнім дочкам [PERSON] та [PERSON] . На момент укладання Договору дарування квартири та у подальшому нею та її неповнолітньою дочкою, власницею квартири - [PERSON] не надавалась згода на користування квартирою іншим особам. Однак, наприкінці 2018 року, [PERSON] разом з [PERSON] та [PERSON] заселились в квартиру. При цьому [PERSON] (Відповідач 1) перешкоджає проживати в квартирі позивачці [PERSON] та малолітній [PERSON] , та забороняє своєї дочці [PERSON] пускати свою матір до квартири. [PERSON] (Відповідач 2) створює несприятливі умови проживання в квартирі для її дочки [PERSON] . Позивачка зазначила, що [PERSON] змушує мешкати її дочку [PERSON] з чужою для неї неповнолітньою [PERSON] в одній кімнаті. Зазначила, що Відповідач 1 [PERSON] порушує права неповнолітньої [PERSON] , як власниці Ѕ частини квартири, не передав їй права управління майном у 14 років, як це передбачено законом та порушує права малолітньої [PERSON] , позбавляючи її можливості вільно користуватись квартирою та проживати в ній разом з матерю. На думку позивача, такі дії відповідачів порушують її права та права її дітей. Відповідно до ухвали від 07 вересня 2020 року провадження у справі відкрите. Розгляд справи постановлено проводити у загальному позовному провадженні. 07 жовтня 2020 року представник третьої особи надала пояснення з додатками. 09 жовтня 2020 року від [PERSON] надійшов відзив на позовні вимоги, де вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 09 жовтня 2020 року від [PERSON] надійшов відзив з додатками на позовні вимоги, де він просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 26 жовтня 2020 року від сторони позивача надійшла відповідь на відзив, де позивачка просила прийняти до справи вказану відповідь на відзив. 03 листопада 2020 року надійшли заперечення на відповідь на відзив, де представник відповідачів просив відмовити у задоволенні позовних вимог та долучити докази до справи. Відповідно до ухвали від 09 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 19.01.2021 року позивачка надала до суду заяву, в якій позначила, що за час розгляду справи змінились персональні дані сторін, так « [PERSON] » змінила прізвище на « [PERSON] » та « [PERSON] » (Відповідач 3) змінила прізвище та по батькові на « [PERSON] », в зв`язку з чим, просить врахувати такі зміни при ухваленні рішення. Ухвалою від 28 квітня 2021 року розглянуті клопотання сторін. Позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Надані письмові пояснення та виступи у судових дебатах. Відповідачі та їх представник проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві та запереченнях до позову. Зазначили, на відсутність у позивача правових підстав для задоволення позовних вимог, так [PERSON] проживає в даній квартирі з 2018 року, разом з [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] . За цей час у квартирі був зроблений ремонт, здебільшого за кошти [PERSON] . Між членами сім`ї склались дружні відносини. [PERSON] вважає, що не утворює перешкоди для користування квартирою для [PERSON] та вважає, що вона може проживати разом з ними без матері [PERSON] , яка ніколи не проживала в спірній квартирі та не має на це прав. У судове засідання 10 листопада 2022 року не з`явились, надано заяву від 09 листопада 2022 року, надіслані поштою з адреси [ADDRESS] , де відповідачі зазначають прохання про відкладення розгляду справи, посилаючись на дію військового стану. Вказане клопотання не підлягає задоволенню, так як відповідачі знаходяться у м. Харків, не вказують причину неможливості прийняти участь у судовому засіданні особисто чи в режимі відеоконференції, а також не зазначають інших підстав для відкладення розгляду справи. Справа тривалий час не знаходить свого вирішення, ще й з причини відсутності відповідачів, які не повідомляють поважність причини відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у судове засідання з`явилася, підтримала позовні вимоги в частині вселення [PERSON] , разом з матерю [PERSON] до квартири та в частині усунення перешкод у користуванні квартирою [PERSON] та [PERSON] . Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вислухавши свідків, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира [ADDRESS] , складається з 3-х кімнат, житловою площею 44,5 кв.м., загальною площею 68,9 кв.м., на праві приватної спільної часткової власності у розмірі Ѕ частки квартири належить [PERSON] та у розмірі Ѕ частки квартири належить [PERSON] , на підставі Договору дарування, серія та номер: 1618, від 10.08.2018 року. В квартирі [ADDRESS] , згідно Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 31.07.2020 року, зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , щодо [PERSON] інформація відсутня. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 05.10.2020 року, [PERSON] , з 10.02.2007 року та [PERSON] з 10.02.2007 року (Відповідач 2 та Відповідач 3), [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 01-12053-2020 від 28.10.2020 року в зазначеній квартирі зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Згідно Акту обстеження умов проживання № 125 від 11.08.2020 року, в квартирі [ADDRESS] , проживають [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , [PERSON] (які зареєстровані за іншою адресою), за даною адресою, зареєстровані, але не проживають [PERSON] та [PERSON] . Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказала, що вона є дочкою [PERSON] та [PERSON] , зареєстрована та проживала в квартирі [ADDRESS] , співвласницею, якої вона є. У квартирі проживають її батько [PERSON] , його дружина [PERSON] та [PERSON] . Між нею та батьком і його новою родиною склались дуже негативні та напруженні відносини. Зазначила, що батько обмежував її права у вільному користуванні квартирою, вона не мала повного комплекту ключів, вона була змушена мешкати в одній кімнаті [PERSON] . Її батько [PERSON] перешкоджав будь яким спробам її матері [PERSON] навіть відвідати її. Не дозволяв запрошувати у гості дідуся та бабусю, або друзів. [PERSON] зачиняла двері на ключ та не пускала її до квартири. Повного комплекту ключів від квартири в неї до теперішнього часу не має. У лютому 2021 року, вона не витримала тривалого психологічного тиску з боку [PERSON] та [PERSON] та вимушена була на деякий час з`їхати, однак до цього часу потрапити до дому вона не може, бо [PERSON] та [PERSON] змінюють замки, зачиняють двері та не пускають її до дому. Для її молодшої сестри [PERSON] не має місця у квартирі. Пояснила, що не надавала свої згоди на проживання в квартирі [PERSON] та [PERSON] , з нею не узгоджувались правила проживання їх у квартирі. Вважає, що її права і інтереси порушуються відповідачами. Свідок [PERSON] підтвердив, що гостях у вказаній квартирі він був зі своєю родиною в 2020 році. Вдома були четверо осіб - відповідачі та [PERSON] . Вказав, що знає, що квартира була придбана за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] . В квартирі було прибрано, проте у дитячій кімнаті ліжка для третьої доньки не було. Вказав, що у родині були добрі стосунки, чому вони погіршилися йому не відомо. Що у подальшому [PERSON] перестала мешкати йому відомо. У суду є підстави для сумнівів у достовірності показів свідка [PERSON] , яка є матір`ю відповідача [PERSON] , яка повідомила, що вказана квартира куплена у 2012 році, у 2013 році там зареєструвалися. Кошти на придбання квартири були сина- [PERSON] , які він отримав після продажу батьківської квартири. У подальшому позивачка виїхала у м. Рівне, а [PERSON] відмовилась брати з собою. У подальшому син, його нова родина та [PERSON] переїхали жити до вказаної спірної квартири. Потім приїхала позивачка та почалися сварки. Зазначила, що познайомилась з [PERSON] у 2015 році, а серйозні стосунки у сина та [PERSON] почалися з 2017 року. Свідку відомо, що на час розгляду справи [PERSON] не мешкає у спірній квартирі. Отже, судом на підставі вищенаведених доказів встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , де вони зареєстровані разом з матерю [PERSON] . Однак, [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі, що також не оспорюється відповідачами та підтверджується показаннями свідків. Відповідно до ч.2 ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч. 2 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК). Як встановлено судом на підставі безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, на момент звернення позивача до суду мати неповнолітніх дітей та малолітня [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживають та квартирою не користуються. [PERSON] ( [PERSON] ) не перейшла жити в квартиру як член сім`ї власника або наймача, а набула статусу дитини [PERSON] вже після відкриття провадження по справі. При цьому [PERSON] не є власником спірної квартири. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 05.10.2020 року, [PERSON] , з 10.02.2007 року та [PERSON] з 10.02.2007 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 01-12053-2020 від 28.10.2020 року в зазначеній квартирі зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Таким чином, [PERSON] ( [PERSON] ) за фактом народження набула право користування квартирою [ADDRESS] і перехід її разом з матерю до іншого місця проживання (перебування) не позбавив її права користування жилим приміщенням за попереднім місцем проживання. Судом встановлено, що при вселенні [PERSON] разом з малолітньою донькою до спірної квартири, між нею та власниками квартири, їх офіційним представником матерю [PERSON] , не було обумовлено, що вони набувають самостійного права користування спірною квартирою та не було угоди про порядок користування квартирою. Спільне господарство вони не вели. За таких обставин підстави для визнання за [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ) права на користування жилим приміщенням та для подальшої реєстрації [PERSON] у спірній квартирі без згоди власників відсутні. Доводи представника Відповідачів про те, що фактично для визнання права на проживання у житловому приміщенні пріоритетне значення має сам факт проживання в ньому, не заслуговують на увагу, оскільки визнання права проживання автоматично породжує право на реєстрацію місця проживання. Як встановлено, власники категорично заперечують щодо реєстрації та користування їх квартирою. Відповідна позиція викладена у Постанові ВС у справі №731/34/17 від 02 вересня 2019 року, в якому зазначено, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок. У своєму висновку Верховний суд зазначає, що згідно із частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Позбавлення Позивачки та її дітей права користування та розпорядження належним їм на праві власності майном є непропорційним втручанням у конституційно закріплений принцип непорушності права приватної власності. Частиною 3 статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Такий саме висновок викладений у Постанові ВСУ від від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, в якому зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. ст. 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї. На момент вселення [PERSON] та [PERSON] не були членами сім`ї власників квартири та на даний час також не є членами сім`ї власників. Відповідно до ч.1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На підставі ст.ст.316,317,319,321,328,387 ЦК України , ст. 109, 116 ЖК УРСР, та

Outcome: approved