Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

22.09.2022 [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , пред`явив в суд позовну заяву до [PERSON] , яка проживання за адресою [ADDRESS] , про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, в якій просить розірвати шлюб, укладений 14 жовтня 2006 року між нами, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного Львівського міського управління юстиції, актовий запис №3865; визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] , а місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 14 жовтня 2006 року він уклав з відповідачем [PERSON] шлюб, який був зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського обласного управління юстиції, про що було складено актовий запис №3865 та засвідчено свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . У цьому шлюбі народились діти- син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Спочатку наше сімейне життя складалось добре, до народження другої дитини - дочки [PERSON] в них було повне взаєморозуміння. Після народження дочки їх відносини почали поступово погіршуватись. Непорозуміння і сварки ставали дедалі частішими і жорсткішими і носили не лише побутовий характер. Особисті відносини між ними уже тривалий час мають негативний характер, між ними відсутнє нормальне спілкування, маємо суперечки в поглядах на життя. Вони з відповідачем перестали жити подружнім життям, останній рік вони проживають окремо - він з сином у квартирі за адресою: [ADDRESS] , співвласником якої він є, а відповідач з дочкою [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка є у власності відповідача. З плином часу, озираючись назад, вони зрозуміли, що не можуть жити разом як сім`я. Продовжуючи жити як подружжя, вони псують своє здоров`я та нерви, в цей же час вони психічно травмують дітей, які є свідками їх чвар, що певною мірою негативно відображається на їхній поведінці, є критичним і не може продовжуватись. Кожен із них самостійно виховує та утримує ту дитину, з якою проживає, при цьому не чинячи перешкоди у спілкуванні йому з дочкою, а відповідачці з сином. Але відповідачка не погоджується оформити таку ситуацію юридично, тому змушений звернутись до суду з позовною заявою. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 30.09.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого засідання та залучено до участі в якості третьої особи-Шевченківську районну адміністрацію Львівської міської ради (а.с.17). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав на адресу суду заяву, в якій просив слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач [PERSON] у засідання не з`явилась, однак подала на адресу суду заяву в якій визнала позовні вимоги та просила суд розглядати справу у її відсутності. Представник третьої особи Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради скерував на адресу суду висновок органу опіки та піклування від 24.10.22р. та заяву про розгляд справи у відсутності представника адміністрації та просив прийняти рішення в інтересах дітей. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Повно та всебічно дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні відносини між сторонами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів. Судом встановлено та підтверджено доказами наступне. Між сторонами 14 жовтня 2006року був укладений шлюб, зареєстрований у міському відділ державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №3865, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.5). Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У судовому засіданні встановлено, що між сторонами наступив розлад, який носить стійкий характер. Сторони тривалий час не підтримують подружні відносини, не ведуть спільного господарства, проживають окремо. Сім`я розпалась остаточно, примирення неможливе. За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам подружжя. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Положеннями ст. 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 Сімейного кодекс України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Згідно статті 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Європейський суд з прав людини 11.07.2017 у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом зі батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що позивач [PERSON] самостійно виховує та утримує сина [PERSON] та проживають за адресою [ADDRESS] . Суд повно, всебічно та об`єктивно оцінивши обставини справи, письмові докази у справі, та приходить до висновку, що позивачем надано суду достатньо доказів, що підтверджують позовні вимоги, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та законними. Позивач не ставить питання про стягнення судового збору з відповідача.

Outcome: approved