Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідачів, в якому просить стягнути на користь [PERSON] з Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції у місті Києві солідарно за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів у розмірі 20 000, 00 грн з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди та судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що Шевченківським УП Головного управління Національної поліції в м. Києві розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12021105100002125 від 17.06.2021 року, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18.05.2021 року, справа №761/16114/21. Позивач вказує, що відповідачем безпідставно кваліфіковані зазначені у заяві від 21.04.2021 року діяння за ознаками ст. 356 КК України - самоправство, та в подальшому досудове розслідування обставин, викладених у заяві позивача про кримінальне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 175, ч. 1 ст. 367 КК України, не здійснювалось. Вважає, що оскільки [PERSON] є особою, права якої порушені внаслідок неефективного досудового розслідування в межах кримінального провадження №12021105100002125 від 17.06.2021 року, а відповідач не здійснив належного досудового розслідування в зазначеному кримінальному провадженні, не провів допит заявника та інших осіб для з`ясування обставин, викладених в заяві про кримінальне правопорушення, яка стосувалась невиплати позивачу призначеної йому пенсії більш як за один місяць, та обставин, за яких уповноважена на те службова особа головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві [PERSON] неналежно виконала свої службові обов`язки щодо виконання вимог закону при відмові в принятті рішення про призначення позивачу пенсії за вислугою років, внаслідок чого позивач була змушена звертатися до адміністративного суду за захистом своїх прав, що завдало інтересам позивача істотної шкоди, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.09.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву, та встановлено третій особі строк на подання пояснень щодо позову протягом десяти днів із дня отримання ухвали про відкриття провадження. Витребувано у Головного слідчого управління Національної поліції у місті Києві належним чином завірені копії матеріалів кримінального провадження №12021105100002125 від 17.06.2021 року (а.с. 19). Копію ухвали від 28.09.2021 року було направлено на адреси сторін, крім того відповідачам та третій особі було направлено копію позовної заяви з додатками, також вказану ухвалу було направлено на зазначені електорнні адреси сторін (а.с. 20). Відповідно до розписки представник відповідача Офісу Генерального прокурора отримав копію ухвали від 28.09.2021 року та копію позовної заяви з додатками 28.10.2021 року (а.с. 24). Відповідно до розписки представник відповідача Головного управління Національної поліції у місті Києві, копію ухвали від 28.09.2021 року та копію позовної заяви з додатками - 22.10.2021 року (а.с. 26). Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу третьої особи, остання отримала копію ухвали від 28.09.2021 року та копію позовної заяви з додатками - 10.12.2021 року (а.с. 95). Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу позивача, остання отримала копію ухвали від 28.09.2021 року - 20.12.2021 року (а.с. 96). Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України). За ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи. 28.10.2021 року від Головного слідчого управління Національної поліції у місті Києві на виконання ухвали від 28.09.2021 року надійшли належним чином завірені копії матеріалів кримінального провадження №12021105100002125 від 17.06.2021 року (а.с. 29-50). 11.11.2021 року надійшов відзив відповідача 2 Головного слідчого управління Національної поліції у місті Києві, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що навність недоліків у процесуальній діяльності, зазначених посадових осіб, сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й відповідно не може бути пісдставою для безумовного стягнення відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Вказує, що позивачем не обґрунтована вимога про відшкодування моральної шкоди у такому розмірі і не зазначено докази, що підтверджують такі обставини (а.с. 51-56). 06.12.2021 року від відповідача 1 Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що Офісом Генерального прокурора ніколи не здійснювалось процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №12021105100002125 від 17.06.2021 року, фактів вчинення посадовими особами органів Офісу Генерального прокурора будь-яких протиправних дій під час досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, тривалою протиправної бездіяльності органу досудового розслідування чи вчинення посадовими особами процесуальних дій, які б обмежували права позивача, позивачем не надано, наявність шкоди та причинного зв?язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою при здійсненні посадовими особами їх повноважень відсутня, а отже відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] (а.с. 61-78). 28.12.2021 року надійшли пояснення Державної казначейської служби України, у яких просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що позивач немає права на відшкодування шкоди, оскільки вина відповідачів не встановлена належним чином та не доведена незаконність їх дій. Також позивач не надав доказів, на підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою та протипавним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дій чи бездіяльності органу державної влади, що призвела до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди (а.с. 80-93). 09.02.2022 року надійшло клопотання позивача, у яких просить врахувати те, що під час досудового розслідування кримінального провадження №12021105100002125 від 17.06.2021 року справа за заявою [PERSON] фактично не розслідувана (а.с. 99). Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 21.04.2021 року [PERSON] звернулась до Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про кримінальне правопорушення, у якій просила внести зазначені у цій заяві відомості про вчинення начальником Головного управління Пенсійного фонду Українм в м. Києві [PERSON] кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 175 КК України та за ознаками ч. 1 ст. 367 КК України, у порядку та строк, передбачений ч. 1 ст. 214 КПК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування (а.с. 5). За вказаною заявою Шевченківським управлінням поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12021105100002125 від 17.06.2021 року (а.с. 7), внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18.05.2021 року, справа №761/16114/21 (а.с. 11). 05.07.2021 року [PERSON] звернулась із заявою про залучення її до кримінального провадження №12021105100002125 від 17.06.2021 року в якості потерпілої (а.с. 6). Постановою старшого дізнавача Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Буховець Д. С. від 29.06.2021 року кримінальне провадження №12021105100002125 від 17.06.2021 року закрито у зв?язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального проступку (а.с. 45-46). Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 1173 ЦК України також передбачено, що шкода, яка завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією або бездіяльністю органу державної влади, органу влади автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою, автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів (ст. 1175 ЦК України). Для застосування вказаних положень необхідні такі умови: а) завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта; б) визнання такого нормативно-правового акта незаконним та його скасування. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскільки відповідач не здійснив належного досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, вона була змушена звертатися до адміністративного суду за захистом своїх прав, що завдало інтересам позивача істотної шкоди, однак на підтвердження зазанченого, не надано суду ніяких доказів, а вказане твердження ґрунтується лише на показах та припущеннях позивача. Також позивач, не зазначає, в чому саме полягає моральна шкода, завдана їй, а вимога про відшкодування моральної шкоди у такому розмірі не обґрунтована, суду не надано доказів, що підтверджують такі обставини. При цьому суд бере до уваги, що навність недоліків у процесуальній діяльності, зазначених посадових осіб, сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності та не може бути пісдставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, позовні вимоги безпідставними, не знайшли підтвердження при розгляді справи, судом не встановлено, що діями відповідачів спричинена моральна шкода позивачу, тому позов не підлягає задоволенню, у зв?язку з його не обґрунтованістю. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed