Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідачів КНП «Рокитнівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги», Генерального директора КНП «Рокитнівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Барановської І.М., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Рокитнівська селищна рада, в якому просить: 1.визнати протиправною бездіяльність в.о. головного лікаря, в.о. генерального директора КНП «Рокитнівський РЦПМСД» Рокитнівської районної ради Барановської І.М. щодо невнесення записів у трудову книжку стосовно державних нагород; 2.визнати протиправною бездіяльність в.о. головного лікаря, в.о. генерального директора КНП «Рокитнівський РЦПМСД» Рокитнівської районної ради Барановської І.М. щодо невиплати коштів, виданих на відрядження в травні-грудні 2017 р. та 2018-2019 р.р., при звільненні з роботи; 3.визнати протиправною бездіяльність генерального директора КНП «Рокитнівський РЦПМСД» Рокитнівської районної ради Барановської І.М. щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку; 4.визнати протиправною бездіяльність в.о. генерального директора КНП «Рокитнівський РЦПМСД» Рокитнівської районної ради Барановської І.М. щодо передачі документів та матеріальних цінностей при звільненні заступника головного лікаря з економічних питань [PERSON] ; 5.зобов`язати КНП «Рокитнівський РЦПМСД» Рокитнівської селищної ради виплатити кошти, виданих на відрядження в травні-грудні 2017 р. та 2018-2019 р.р. при звільненні з роботи [PERSON] ; 6.зобов`язати КНП «Рокитнівський РЦПМСД» Рокитнівської селищної ради внести відомості в трудову книжку [PERSON] про заохочення за успіхи у праці згідно почесних грамот; 7.стягнути з КНП «Рокитнівський РЦПМСД» Рокитнівської селищної ради на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 357573,15 грн.; 8.стягнути з КНП «Рокитнівський РЦПМСД» Рокитнівської селищної ради на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 18252,24 грн.; 9.стягнути з КНП «Рокитнівський РЦПМСД» Рокитнівської селищної ради на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 26486,94 грн. 14.02.2022 від відповідачів надійшов відзив, в якому просили відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з тим, що в спірних відносинах щодо виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку необхідно встановити вину власника чи уповноваженого ним органу. Такої вини судом першої інстанції не було встановлено. Посилаючись на рішення Рокитнівського районного суду від 29 січня 2019 року доводять, що належні відповідачці кошти від підприємства, які підлягали виплаті при розрахунку були виплачені відповідачем наступного дня після звільнення. Цим же рішенням позивачу було відмовлено у стягненні компенсації в розмірі 118075,12 грн. за невикористані 79 днів щорічної відпустки, оскільки судом встановлено, що [PERSON] набула право на ці дні відпустки за період її роботи в КЗОЗ «Рокитнівська ЦРЛ» з 12.05.2010 по 30.06.2013, доказів про перерахування грошової компенсації з ЦРЛ до КНП позивачка не надала. Оскільки такі кошти не були перераховані лікарнею, то, відповідно, підприємство не набуло правових підстав для виплати їх [PERSON] . Проте, рішення місцевого суду в цій частині було скасовано Рівненським апеляційним судом від 02 червня 2020 року. Вимоги позивачки на суму 118075,12 грн. були задоволені частково в розмірі 62011,84 грн. Крім того, відповідачі, посилаючись на положення ст.233 КЗпП України вважають, що позивачем порушено тримісячний строк звернення до суду, перебіг якого розпочався 26.06.2020, тобто з наступного дня, в якому компенсацію було виплачено позивачці. Звернення позивачки до Львівського окружного адміністративного суду вважають недобросовісною поведінкою з метою ухилення від сплати судового збору, про що свідчить, на їх думку, об`єднання різних вимог, що підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, маніпуляції з відображенням дійсних доходів. Вважають, що отримавши роз`яснення щодо вирішення спору в порядку цивільного судочинства, позивачка могла звернутися до Рокитнівського районного суду ще 29.10.2020, проте з тих же міркувань оскаржила ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року. Просили відмовити в позові за безпідставністю позовних вимог та зважаючи на пропущення позивачем строку позовної давності. 22.03.2022 позивачем надано письмові пояснення та відповідь на відзив, зміст яких відповідає заявленим позовним вимогам (а.с. 98-100 т.2 та 15 т.2). Представник третьої особи - Рокитнівської селищної ради, в судове засідання не з`явився через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с. 133 т.1). Клопотання позивача про звільнення судового збору задоволено частково. [PERSON] відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення ( ухвала суду від 20.01 2022);подані в подальшому клопотання від 21.03.2022 залишено без задоволення; Ухвалою Рокитнівського районного суду від 16 лютого 2022 року в задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді відмовлено (а.с. 6 т.2). Ухвалою суду від 16.02.2022 задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів (а.с 7 т.2). В задоволенні клопотання [PERSON] про притягнення до відповідальності за невиконання ухвали суду від 02.08.2022 було відмовлено, про що ухвалено в судовому засіданні. В судовому засіданні позивач заперечила щодо поданого відзиву та пропуску нею строку позовної давності. Пояснила, що з вказаним позовом у вересні 2020 року звернулась до Львівського окружного адміністративного суду, оскільки засновником відповідача - КНП «Рокитнівський РЦПСД» є орган місцевого самоврядування, і за участю цих же учасників розглядалися й інші спірні правовідносини саме окружним адміністративним судом; крім того, місцем її реєстрації є населений пункт у Львівській області, а тому вона вважала вірним звернутися до Львівського окружного адміністративного суду, згідно ухвали якого 11.09.2020 року відкрито провадження у справі і лише 29 жовтня 2020 року за клопотанням сторони відповідача провадження у справі було закрито. З ухвалою суду від 29.10.2020 вона не погодилася, а тому вказана ухвала нею оскаржувалась в апеляційному та касаційному порядку. Про результати оскарження дізналася у червні 2021 року, про що їй також було повідомлено із запізненням. У зв`язку з цим, до Рокитнівського районного суду звернулась 24.06.2021 року. Крім того, оскільки її позовні вимоги пов`язані із коштами, що входять до структури заробітної плати, то вважає, що на такі позовні вимоги не розповсюджуються строки позовної давності, а беручи до уваги, що вона вчасно звернулась із позовом до Львівського окружного адміністративного суду, що підтверджується ухвалою про відкриття провадження від 11.09.2020, оскаржувала прийняті судові рішення через незгоду з ними, то такі строки не вважає порушеними. Позивач підтримала кожну із заявлених вимог і пояснила, що з 01.07.2013 працювала сумлінно економістом в лікарні, а пізніше - заступником головного лікаря з економічних питань в Рокитнівському РЦПМСД. Під час роботи згідно розпоряджень в.о. гендиректора Барановської І.М. її було двічі притягнуто до дисциплінарної відповідності та у вересні 2019 року - звільнено. На дату звільнення не було проведено належного розрахунку, не видано трудову книжку та не складено акт прийому-передачі документів. У зв`язку з тим, що відповідач умисно не провів розрахунку при звільненні, вона була змушена звертатись до інспекції праці, спеціалістом якої були виявлені порушення трудового законодавства та в подальшому до суду. Лише за рішенням Рішенням Рівненського апеляційного суду від 02.06.2020 року у справі № 571/1467/19 на її користь стягнуто компенсацію за 79 днів невикористаної відпустки за 2010-2013 роки. Рішення суду було виконано відповідачами 25.06.2020, а не 11.09.2019, а тому просить визнати бездіяльність відповідачів протиправною та стягнути на її користь середній заробіток по день фактичного розрахунку, обрахований у розмірі 1203,95 грн. виходячи із 297 днів затримки виплати, що становить 357573,15 грн. Крім того, просила визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати виплатити їй відрядні за період з травня по грудень 2017 року та 2018-2019 роки, які не отримала при звільненні. Стверджує, що на неї, як відповідальну особу, заведено особову справу, яку оформляла Артемовець . Всі нагороди, оригінали нагород були в кабінеті та у відділі кадрів, підставою для нагород служили рішення трудового колективу. Про ці нагороди відповідачі не з`ясовували, трудову книжку їй до цього часу не видали. Через неправомірні дії відповідачів погіршився її стан здоров`я, хоча до цього вона не хворіла, що підтверджується епікризом № 5522 та фіскальними чеками на придбання медикаментів, а тому просить стягнути витрати на лікування, витрати, пов`язані із розглядом справи, переїздом до м. Львів та у зворотньому напрямку, витрати понесені у зв`язку з розглядом справи в Рівненському апеляційному суді, про що надала розрахунок судових витрат на суму 9748,55 грн., витрат, пов`язаних із відправкою кореспонденції, добових витрат. Перенесені моральні страждання підтверджуються тим, що вона лікувалася, зазнала матеріальні витрати, переживання щодо тяжкого матеріального стану через невиплату коштів, тому просила стягнути моральну шкоду, яку оцінила у 26486,94 грн. Крім того, 21.03.2022 позивачем заявлено клопотання про відшкодування судових витрат у розмірі 19500 грн. до якого долучено копії договору про надання професійної правничої допомоги від 18.09.2019, угоди до Договору про надання професійної правничої допомоги від 17.10.2019., звернення до Держпраці, скарги, супровідний лист та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, адвокатського запиту (а.с.31-53 т.2). Представник відповідача КНП «Рокитнівський РЦПМСД» Рокитнівської селищної ради Нємєцков В.П. та відповідач генеральний директор КНП «Рокитнівський РЦПМСД» Рокитнівської селищної ради Барановська І.М. в судовому засіданні заперечували проти заявлених позовних вимог. У своїх запереченнях посилаються на відзив, та те, що положення закону про обов`язок виплатити середню заробітну плату колишньому працівнику за порушення розрахунку при його звільненні покладається на підприємство лише у тому разі, коли доведено його вину. У даному випадку, вини відповідача не має, оскільки обов`язок виплатити компенсацію за невикористаних 79 днів відпустки виник у попередника - КЗОЗ «Рокитнівська ЦРЛ», з яким [PERSON] перебувала у трудових відносинах і які яке при звільненні останньої не надало їй відпустку і не виплатило їй компенсацію. Кошти на виплату компенсації роботодавець - попередник до КНП не передало. Тому, такий борг перед [PERSON] на момент прийняття ї на роботу у КНП, яке утворилось в результаті реформування медичних закладів згідно бухгалтерської документації був відсутнім. У зв`язку з цим, суд першої інстанції відмовив їй у задоволенні вказаної вимоги і лише за результатами апеляційного перегляду з підприємства було стягнуто цю компенсацію. При чому, із заявленої вимоги у 118075,12 грн. стягнуто лише - 62011,84 грн. Рішення суду від 02.06.2020 було виконане 25.06.2020. Всі інші розрахунки із колишнім працівником були проведені вчасно. Отже, наявність рішення суду ще не означає вини підприємства. Вина мала бути покладена на КЗОЗ «Рокитнівська ЦРЛ», а не КНП «Рокитнівський РЦПМСД» Рокитнівської селищної ради . Відповідач Барановська І.М. в судовому засіданні заперечила вину КНП «Рокитнівський РЦПМСД» Рокитнівської селищної ради та свою особисто у ненархуванні на день розрахунку з позивачем компенсації за невикористану відпустку за 79 днів, оскільки такі нарахування та кошти для виплати компенсації за попереднім місцем роботи позивача, яким є лікарня до КНП не передавались попереднім роботодавцем. А у КНП таких підстав не виникло до рішення суду апеляційної інстанції. Проте, незважаючи на це, її було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення вимог чинного трудового законодавства. Так, як вона не була присутня при перегляді рішення Рокитнівського районного суду від 29.01.2020 судом апеляційної інстанції, тому відповідно до положень ч. 5 ст. 82 ЦПК України вважає обставини, встановлені цим рішенням спростованими. Аналіз змісту позовних вимог свідчить про те, що позовні вимоги спрямовані до генерального директора КНП «Рокитнівський РЦПМСД» як до посадової особи та стосуються виключно її професійної діяльності. Жодних позовних вимог до відповідача як фізичної особи, позовна заява не містить. При цьому, попередній трудовий спір у позивача виник з роботодавцем. Відтак, суд вбачає, що Барановська. І.М. , визначена позивачем як відповідач, є посадовою особою тієї юридичної особи, від імені якої вона діяла у відносинах з позивачем. А відтак, посилання відповідача на положення ч. 5 ст. 82 ЦПК України є безпідставними. Щодо вимоги про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахування відрядних, відповідач Барановська І.М. просить врахувати ту обставину, що позивач, яка весь час працювала економістом, була обізнаною із бухгалтерським обліком та звітністю не подавала звіти про відрядження. Саме тому це не фіксувалось в акті перевірки, як порушення з вини КНП, хоча з приводу цього питання спеціалістом Держпраці піднімалася документація та опитувалась відповідальна посадова особа. Вважає надуманими і інші позовні вимоги [PERSON] . У задоволенні позову просила відмовити. Заслухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов до наступного висновку. Між сторонами виник спір, тісно пов`язаний із трудовим спором про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказаний спір передував даному спору та був вирішений по суті 29 січня 2020 року. Так, 29 січня 2020 року Рокитнівським районним судом Рівненської області у задоволенні позовних вимог [PERSON] за її позовом до Комунального некомерційного підприємства «Рокитнівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Рокитнівської районної ради про визнання незаконними і скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення компенсації за невикористані щорічні відпустки відмовлено. Постановою Рівненського апеляційного суду від 02 червня 2020 року вказане рішення скасовано лише в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та судових витрат (153-162 т.1). З відповідача стягнуто на користь позивача компенсацію за 79 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період з 12.05.2010 по 30.06.2013 в розмірі 62 011,84 грн., нарахованої без утримання податку та інших обов`язкових платежів та 2141,60 грн. витрат, понесених з оплатою правничої допомоги (а.с. 240 т.1). Сторонами не заперечується, що 25 червня 2020 року згідно платіжного доручення № 949 позивачу виплачено стягнуту на її користь компенсацію за 79 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період з 12.05.2010 по 30.06.2013 в розмірі 49919,53 грн. ( сума виплачена з урахуванням утриманих податків і зборів - а.с. 147 т.1). Відтак, починаючи від дня звільнення, яким є 11.09.2019 та по 24.06.2020 позивач має право на отримання середнього заробітку, оскільки компенсацію мала отримати в день звільнення. В даному разі позивача не було поновлено на роботі, а тому такий середній заробіток за час затримки при звільненні по день фактичного виконання рішення суду не є його заробітною платою та не входить до її структури. Позивач на момент виникнення права на отримання середнього заробітку припинив трудові відносини з відповідачем. А відтак, на колишнього працівника поширюється положення вимог ст.233 КЗпП України звернутися до суду із заявою в межах тримісячного строку. Вказаний строк почався з наступного дня, з якого проведено розрахунок з [PERSON] , тобто з 26.06.2020, що відповідачами не заперечується та про що зазначено у відзиві на позов. Із позовними вимогами позивач звернулась до Львівського окружного апеляційного суду, як зазначає, 03.09.2020, що не суперечить її доводам, оскільки 11 вересня 2020 року відкрито провадження у справі № 380/7257/20. В подальшому, провадження у справі закрито згідно із ухвалою Львівського окружного апеляційного суду від 29.10.2020 року. Сторони не заперечують також і ту обставину, що позивач, не погоджуючись із прийнятим рішенням оскаржувала його в апеляційному, а потім касаційному порядку. Як вбачається із долученої до відзиву ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.11.2021 року [PERSON] поновлено строк на касаційне оскарження ухвали Львівського окружного апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року. З вказаним позовом до Рокитнівського районного суду позивач звернулась 24 червня 2021 року. А відтак, на думку суду, доводи сторони відповідача про те, що позивач пропустила строки звернення до суду, не заслуговують на увагу, оскільки з вище наведеного слідує, що позивач своєчасно звернулась із позовом, проте, з порушенням правил підсудності, що пояснює своєю юридичною необізнаністю. Доводи відповідачів про те, що правила підсудності порушено позивачем внаслідок зловживання процесуальними правами суд знаходить таким, що не підтверджені належними та допустимими доказами. Разом з тим, позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача в.о. генерального директора КНП «Рокитнівський РЦПМСД» Рокитнівської районної ради Барановської І.М. щодо: невнесення записів у трудову книжку стосовно державних нагород; визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо передачі документів та матеріальних цінностей при звільненні [PERSON] ; зобов`язання відповідача внести відомості в трудову книжку про заохочення за успіхи у праці згідно почесних грамот, суд вважає такими, що заявлені із пропущенням строку позовної давності. Окрім того, суд окремо зазначає, що вимоги щодо внесення відомостей про заохочення до трудової книжки позивача були предметом дослідження при вирішенні трудового спору, рішення з якого прийнято Рокитнівським районним судом 29 січня 2020 року та в цій частині залишеним чинним за результатами його перегляду Рівненським апеляційним судом від 02 червня 2020 року. Суд, задовольняючи вимогу [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку виходить з наступного. Правовідносини, пов`язані із нарахуванням та виплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку урегульовані положеннями КЗпП України, крім того, висновки щодо застосування норм права чітко викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/12623/19 від 08 лютого 2022 року. Середній заробіток за ст. 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. На вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI, не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Виплата компенсації за невикористані 79 днів відпустки за період з 12.05.2010 по 30.06.2013 в розмірі 49919,53 грн. фактично виплачено позивачу 25.06.2020 року. З вказаним позовом позивач звернулась у вересні 2020 року до Львівського окружного адміністративного суду, тобто в межах тримісячного строку звернення до суду. Суд відкрив провадження у справі 11.09.2020. Суд вважає, що позивачем не було пропущено строк звернення до Рокитнівського районного суду, оскільки оскаржувались рішення адміністративних судів про закриття провадження і після остаточного оскарження позивач звернулась з цим позовом. Отже, починаючи із дня звільнення 11.09.2019 про день фактичного виконання рішення суду 25.06.2020 у позивача наявне право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та по час фактичного виконання рішення суду. Цей період складає 196 робочих днів: з 11.09.2019 по 24.06.2020. Позивачем визначено, що з 11 вересня 2019 року по 25 червня 2020 року час затримки середнього заробітку становить 297 днів; середній заробіток обчислено у розмірі 1203,95 грн. за один день ( виходячи із нарахованої заробітної плати, що передувала місяцю звільнення - за липень та серпень 2019 року). Сума заявленої до стягнення вимоги обрахована позивачем - 357573,15 грн. Вказана позивачем сума є завищеною, внаслідок невірного обрахунку кількості робочих днів за період з дня звільнення до дня фактичного розрахунку. Відтак, за вказаний період з 11.09.2019 року по 24 червня 2020 року минувало 288 календарних днів, з яких робочих днів - 196 днів (82 вихідних та 10- святкових та неробочих). Середній заробіток, взятий за два місяці, що передували звільненню та відповідає Порядку № 100 жодною з сторін не заперечується. Відтак, він складає 1203,95 грн. (заробітна плата за липень, серпень 52973,88 грн : 44 робочі дні). Загальна сума середнього заробітку складає 196 х 1203,95 = 235 974,20 грн. Суд враховує, що з цим позовом позивач звернулась у вересні 2020 року, тобто зі спливом приблизно 12 місяців після свого звільнення з роботи. Крім того, при вирішенні позовної вимоги, суд виходить із усталеної судової практики вирішення спорів такої категорії Верховним Судом. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, Верховним Судом у справі № 761/16407/15-ц зазначено, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Верховний Суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, враховуючи очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями обох сторін, суд дійшов до висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30 000,00 грн. Зазначена сума обрахована виходячи із дотримання розумного балансу між інтересами звільненого працівника і роботодавця, із розміру стягнутої на корить позивача компенсації за невикористані дні відпустки, відсутність умислу відповідача із зволіканням виконання рішення суду від 02.06.2020, виплатою інших сум при звільненні. Крім того, така відповідальність відповідача не має бути каральною санкцією роботодавця, оскільки надмірне стягнення буде обтяжливим не тільки для нього самого, а і для інших працівників, що перебувають з ним в трудових відносинах, що може вплинути на своєчасність та повноту виплати їм заробітної плати, своєчасність виконання зобов`язань з виплати податків, зборів та обов`язкових платежів. Водночас, поведінка позивача також має бути добросовісною щодо реалізації своїх прав. Позивачем заявлено позовну вимогу про визнання протиправною бездіяльності в.о. головного лікаря, в.о. генерального директора КНП «Рокитнівський РЦПМСД» Рокитнівської районної ради Барановської І.М. щодо невиплати коштів, виданих на відрядження в травні-грудні 2017 р. та 2018-2019 р.р. при звільненні з роботи та зобов`язання відповідача виплатити такі кошти. За клопотанням позивача та на виконання ухвали суду про витребування доказів, суду надано витяги за наказів КНП «Рокитнівський ЦПМСД» про відрядження. Таким чином, судом встановлено, що позивачу надавались відрядження у зв`язку з виконанням нею трудових функцій (а.с. 72-87). Проте, судом встановлено, що позивач, володіючи професійними знаннями, будучи обізнаною із вимогами законодавства, маючи значний професійний досвід та реальну можливість, в порушення положень, передбачених п. 3 «Порядку складання Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт», затв. Наказом Міністерства фінансів України та зареєстрованого Міністерством юстиції за № 1248/27693 від 13.10.2015 вчасно (до закінчення п`ятого банківського дня ) не подала звіти про відрядження. Вказана обставина, окрім, заперечень зі сторони відповідача підтверджується актом інспекційного відвідування від 19.12.2019 року № РВ 1211/947/АВ Держпраці у Рівненській області (а.с. 63-67 т.2). З огляду на встановлену обставину, суд дійшов до переконання, що вказана позовна вимога не підлягає до задоволення. Щодо понесених витрат та матеріальної шкоди в розмірі 18252,24 грн. суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не доведено та не здійснено розподіл таких витрат на ті, які конкретно пов`язані із розглядом даного спору, а зібрано у сукупності фіскальні чеки стосуються вцілому витрат, за весь час існування спірних відносин: надіслання поштової кореспонденції до управління охорони здоров`я, Держпраці в Рівненській області, МОЗу, судових установ. Поштові відправлення стосуються оскарження судових рішень та звернення до контролюючого органу, як було зазначено позивачем, з приводу незаконності її звільнення, що стосується її попереднього спору, який був вирішений по суті. Крім того, однією з підстав свого звернення до Львівського окружного суду, позивач зазначила ту обставину, що вона зареєстрована та проживає у населеному пункті Львівської області. Проїздні документи, долучені до позову, не стосуються розгляду справи Рокитнівським районним судом, не містять всіх необхідних реквізитів та не підтверджені належними та допустимими доказами про час та місце розгляду справи. Тому у суду відсутні підстави вважати їх такими, що пов`язані із розглядом цього спору. Відтак, суд дійшов висновку, що вказана позовна вимога до задоволення не підлягає. Крім іншого, позивач [PERSON] заявила вимогу про стягнення з відповідача КНП «Рокитнівський РЦПМСД» Рокитнівської селищної ради витрат на своє лікування. Суд вважає вказану вимогу недоведеною та, з огляду на досліджені докази, не підтвердженою, оскільки позивачем не доведено, що саме внаслідок затримки розрахунку при звільненні та до часу фактичного виконання рішення суду саме бездіяльністю відповідача КНП «Рокитнівський РЦПМСД» було спричинено шкоду її здоров`ю. Суд також враховує те, що даному спору із відповідачем передував спір щодо незаконності дисциплінарних стягнень, визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, у задоволенні яких [PERSON] відмовлено. З епікризу № 5527, на який посилається позивач, вбачається, що позивач дійсно перебувала на лікуванні з 11.09.19 по 20.09.2019, із діагнозом ДЕ І ст., змішаного ґенезу з розсіяною неврологічною симптоматикою, цефалічною кохлео - вестибулярним астено - невротичним синдромом, супутній діагноз: НЦД по гіпертонічному типу, остеохондроз ШГВХ, ангіопатія сітківки ока (а.с. 251 т.1). Разом з тим, позивачем не доведено за допомогою належних та допустимих доказів про те, що її захворювання, з приводу якого вона лікувалась у вересні 2019 та про які зазначено у епікрізі перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з фактом її звільнення. Відповідачем Барановською І.М. зазначено, що вона, як медик, заперечує можливість такого зв`язку, у зв`язку з тим, що вказаний діагноз свідчить про наявність у позивача хронічного захворювання на фоні остеохондрозу, який розвивається не менше 5-10 років і не має жодного відношення до вирішення як трудового спору, який розглядався раніше, так і до спору, що розглядається. Ті докази, що надані позивачем у підтвердження придбання нею товарів у аптеці не доводять, що саме ці товари та медикаменти були придбані за призначенням лікуючого лікаря. Позивачем не надано інших доказів у спростування заперечень зі сторони відповідача. З огляду на вище викладене, у суду відсутні підстави вважати цю вимогу обґрунтованою та доведеною. Вирішуючи вимогу [PERSON] про стягнення моральної шкоди в розмірі 26486,94 грн. суд виходить із наступного. Враховуючи те, що судом задоволено позовну вимогу про стягнення середньої заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та по час фактичного виконання рішення суду щодо виплати компенсації за 79 днів невикористаної відпустки, суд вважає, що позивач дійсно зазнала певних моральних переживань та емоційного навантаження. Однак, суд звертає увагу на те, що відповідачем доведено, що її невиплата не мала на меті нашкодити матеріальному благополуччю позивача, а була пов`язана із наявністю спору з приводу відсутності у відповідача, на їх думку, правових підстав для виплати такої компенсації. І лише після перегляду рішення Рокитнівського районного суду від 29 січня 2020 року в апеляційному порядку, вказану компенсацію було стягнуто за постановою Рівненського апеляційного суду від 02 червня 2020 року. З постановою Рівненського апеляційного суду сторона відповідача не погодилася та не погоджується, однак була позбавлена можливості касаційного оскарження з причин, що не залежали від їх волевиявлення. 25 червня 2020 року позивачу було виплачено компенсацію у сумі 40399,19 грн. Всі інші розрахунки при звільненні з позивачем були проведені належно. Так, за 2 місяці до звернення до суду за вирішенням попереднього спору [PERSON] отримала від відповідача 225000 грн., та 49 000 грн. компенсації за невикористані дні відпустки. Вказані обставини позивач не заперечувала. Таким чином, суд враховує, що від моменту вирішення питання про стягнення на користь позивача компенсації на невикористані дні відпустки та до дня фактичного розрахунку минуло 22 дні, тобто з виконанням рішення суду відповідач не зволікав, іншої заборгованості не мав. Крім цього, суд враховує розмір стягнутої компенсації та стягнутого середнього заробітку за час не проведення розрахунку по час фактичного виконання рішення суду, у зв`язку з чим, з врахуванням всіх встановлених обставин у даній справі, дійшов про переконання, у задоволення цієї заявленої вимоги слід стягнути на користь позивача 3000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Визначаючи розмір морального відшкодування, суд виходив із пояснень самого позивача та прийняв до уваги фактичні обставини справи, виходив із принципів розумності, виваженості, справедливості та врахував характер, тривалість і глибину емоційних переживань, на підтвердження якої, окрім пояснень самого позивача, не надано будь-яких відомостей про звернення до психолога чи іншого спеціаліста, даних про проведену реабілітаційну чи корекційну роботу. Звертаючись до суду із клопотанням про стягнення витрат на правову допомогу (а.с 29-53 т.2 ), позивач просить суд стягнути на її користь з відповідачів судові витрати, які пов`язані з розглядом справи на правничу допомогу у розмірі 19500 грн. На підтвердження понесених витрат долучила копії договору про надання професійної правничої допомоги від 18.09.2019, Угоди до договору про надання професійної правничої допомоги від 17.10.2019, звернення про порушення законодавства про працю, скаргу на ім`я начальника управління Держпраці, супровідний лист, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та адвокатський запит (а.с. 31-42 т.2). Дослідивши та проаналізувавши вказані докази суд встановив, що під час трудового спору, за вирішенням якого позивач зверталася до суду із позовом про визнання звільнення незаконним, позивач дійсно зверталась за отриманням правничої допомоги у 2019 році. Однак, суд звертає увагу на ту обставину, що договір про професійну правничу допомогу датовано 18.09.2019 року і предметом договору є надання правової допомоги щодо підготовки позовної заяви про скасування результатів інспекційного відвідування, що проводилось Управлінням Держпраці в Рівненській області з підстав перевірки законності звільнення [PERSON] (п.1). Долучені на підтвердження вказаної обставини інші докази, які перераховані судом вище, підтверджують, що адвокат Бідюк Т.В. зверталась до управління Держпраці в Рівненській області із зверненням щодо незаконності звільнення довірительки (а.с. 33-34 т.), а також скаргою від 31.10.2019 року на припис про усунення виявлених порушень від 04.10.2019, в якій просила скасувати припис, як такий, що не відповідає ані фактичним обставинам справи, ані змісту нормативно-правових актів, зобов`язати здійснити інспекційне відвідування КНП «Рокитнівський РЦПМСД» та вказати її звернення, як підставу для його здійснення, зобов`язати здійснити інспекційні відвідування по кожному із звернень [PERSON] та колективних скаргах працівників КПН. вирішити питання про притягнення до відповідальності інспектора праці. Договір діє до передання документів, визначених у п.1 та до здійснення повного розрахунку клієнтом оплата за послуги здійснюється за домовленістю, визначеній в окремій угоді. Долучено Угоду до вказаного Договору (а.с. 32 т. 2). Однак як вбачається з цієї справи, судом розглядається спір, який не стосується предмету вище зазначеного договору. Крім того, враховуючи, що рішенням Рівненського апеляційного суду від 02 червня 2020 року на користь [PERSON] було стягнуто витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 2141,60 грн., а інших належних та допустимих доказів у підтвердження факту знову понесених позивачем витрат на оплату правої допомоги у цій справі, зокрема документів, підтверджуючих факт надання, виконання та отримання правових послуг та факту їх оплату у цій справі суду не надано, у жодному із судових засідань у цій справі представник [PERSON] участі не приймала. Таким чином, вирішуючи питання щодо стягнення витрат за надання правової допомоги у розмірі 19500 грн., суд враховує, що відповідно до п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Разом з тим, позивачем в супереч п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України не було надано таких документів. Тому суд відмовляє в цій частині позовних вимог. Судові витрати в частині стягнення судового збору, суд вирішує відповідно до положень ст. ч. 1 ст. 141 ЦПК України, відповідно якої судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при зверненні до суду позивачем судових збір не сплачувався та в подальшому позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, суд ухвалює про стягнення судового збору з сторін по справі пропорційно задоволених вимог. Врховуючи вище викладене, суд,

Outcome: approved