Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про розподіл майна подружжя та визнання права власності. В обґрунтуванні позовних вимог посилався на те, що [PERSON] та [PERSON] з 29.08.1987 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 09.12.2013 року. Вказаним рішенням встановлено, що фактично шлюбні відносини припинились з 2001 року. Під час перебування у шлюбі 29.09.1998 року [PERSON] та [PERSON] за грошові кошти, які були надані батьком [PERSON] - [PERSON] було придбано житловий будинок. Право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідно до вимог 28 КпШС України (на час виникнення даних правовідносин) вказане домоволодіння є спільною власністю подружжя. Посилаючись на вказані обставини, із урахування уточнення позовних вимог, позивач просив суд: -визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння, А-1 житловий будинок (цегла) житл. пл. 74,9 кв.м, Б-гараж (цегла), Ж- вольєр (цегла), 1-12, І - огорожа, мостіння (метал, цегла) та 1/2 земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:01:557:0051, площею 1000 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння, А-1 житловий будинок (цегла) житл. пл. 74,9 кв.м, Б-гараж (цегла), Ж- вольєр (цегла), 1-12, І - огорожа, мостіння (метал, цегла) та 1/2 земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:01:557:0051, площею 1000 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; Позивач у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Погребняк Г.О. надала до суду заяву, у якій просила суд провести розгляд справи за її відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, причину неявки суду не повідомили, заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, а також відзив на позов до суду не надали, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 29.08.1987 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Відділом РАГС виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська, актовий запис №1263. Під час перебування у шлюбі [PERSON] було придбано домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу б/н від 29.09.1998, реєстровий №380-Н, зареєстрований на Придніпровській товарній біржі (т.1,а.с.196). Крім цього, [PERSON] набула право власності на земельну ділянку, кадастровий номер - 1210100000:01:557:0051, площею 0,1000 га, цільове призначення: обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДП №089943 від 07.10.2004 року (т.1,а.с.219). 05.08.2004 року між Акціонерним товариством «ОТП Банк» (до зміни назви АКБ «Райффайзенбанк Україна») та [PERSON] укладено Кредитну угоду №CNL-300/354/2004. У забезпечення оформленого кредиту укладено Договір іпотеки PCL-300/348/2004, зареєстрований приватним нотаріусом ДМНО Шевченко І.Б., у реєстрі іпотек за реєстровим №2038 та у реєстрі заборон за номером №2039, від 05.08.2004 року на домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та Договір іпотеки PCL-300/548/2004, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Царейкіним М.М., в реєстрі іпотек за реєстровим номером №Д1193 та в реєстрі заборон за номером №53/2004 від 27.10.2004 року, на земельну ділянку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до відповіді від 10.08.2021 року за №04-68-23/9863 Акціонерне товариство «ОТП Банк» станом на 10.08.2021 рік у [PERSON] та [PERSON] відсутня заборгованість перед АТ «ОТП Банк» (а.с.т.2, а.с.168). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровськ від 09.12.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т.2, а.с.71). Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцевих положень" Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі №462/518/18 (провадження N 61-13422св19), які суд в силу вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Суд виходить із того, що конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, які суд в силу вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин. У даному випадку, судом встановлено, що відповідачем [PERSON] було придбано домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу б/н від 29.09.1998, реєстровий №380-Н, зареєстрований на Придніпровській товарній біржі, під час перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] .. За змістом ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У свою чергу, відповідачем до суду не надано жодного доказу, у зв`язку з чим не було доведено, що спірне домоволодіння є особистою приватною власністю, яке придбане відповідачем за особисті кошти. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, на підставі вищевказаних норм матеріального права та враховуючи, що спірне домоволодіння придбане сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а правовий режим майна як спільної сумісної власності подружжя не залежить від того, на ім`я кого з подружжя воно було придбане і зареєстроване, то суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині. Стосовно земельної ділянки суд зазначає наступне, що в 2004 році відповідач [PERSON] здійснила приватизацію земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:01:557:0051, площею 0,1000 га по [ADDRESS] . Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісного власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. За таких обставин справи, оскільки одним із подружжя в період шлюбу придбано домоволодіння [ADDRESS] , то в силу статей 22, 24 КпШС України в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право іншого з подружжя на 1/2 частину житлового будинку. Так, як для обслуговування цього будинку виділена у власність земельна ділянка, то в подружжя, за яким визнається право власності на 1/2 частину житлового будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, то суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Також, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 4000,00 гривень.

Outcome: approved