Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

Позивач 02.08.2022 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» та просить стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату за період з 28.07.2020 по 07.08.2020 включно у сумі 2002 грн та середній заробіток за час затримки у виплаті належних працівникові при звільнення платежів за період з 20.12.2021 по 20.06.2022 у сумі 33124 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.02.2008 позивача було прийнято на роботу в ГО «Водно-моторне транспортно-оздоровче товариство рибалок-любителів» на посаду юриста. 17.03.2020 у зв`язку з запровадженням карантину між сторонами укладено додаткову угоду до трудового договору, згідно якої позивач виконував посадові обов`язки дистанційно. 07.08.2020 позивача було звільнено на підставі п.4 ст.40 КЗпПУ. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2021 у справі №522/14975/20 наказ про звільнення позивача визнаний незаконним та скасований. Рішення в частині поновлення на посаді виконане відповідачем 10.12.2021. 20.12.2021 позивача було звільнено за угодою сторін на підставі ч.1 ст.36 КЗпПУ. При звільненні з позивачем не був проведений повний розрахунок, а саме не була виплачена заробітна плата за період 28.07.2020 по 07.08.2020. 23.12.2021 між сторонами було укладено угоду про розстрочку розрахунку на виконання рішення суду до 28.02.2022, втім у зв`язку з початком збройної агресії позивач погодився, що остаточний розрахунок буде проведено не пізніше липня 2022 року. Останній платіж відповідач здійсним 18.07.2022, без врахування заробітної плати за період з 28.07.2020 по 07.08.2020, що і змусило позивача звернутися до суду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.08.2022 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний термін для усунення недоліків позову. Після усунення недоліків позову, ухвалою суду від 05.08.2022 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 10.10.2022. До суду 01.09.2022 надійшов відзив ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» згідно якого заперечують щодо задоволення позову. В обґрунтування відзиву відзначено, що відповідачем з позивачем не укладалася угода 17.03.2020 про роботу дистанційно, також відсутні відомості про роботу юриста Скіндера В.Б. за цей період. [PERSON] з 23.03.2020 по 15.04.2020 перебував у щорічній відпустці. З 16.04.2020 по 31.05.2020 [PERSON] перебував у відпустці за свій рахунок. У червні 2020 позивачем відпрацьовано 20 робочих днів, у липні 19 робочих днів (з 01.07 по 27.07.2020). Наказом від 28.07.2020 позивача було звільнено. 21.08.2020 з позивачем проведено повний розрахунок, в тому числі і виплачено заробітну плату за липень 2020 року. Позивач 06.09.2022 подав відповідь на відзив у якій вказав, що факт укладення між позивачем та відповідачем додаткової угоди підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2021 у справі №522/14975/20. У разі скасування дистанційних умов праці, відповідач суперечить сам собі, адже висловлює непогодження з твердженням про укладення угоди про дистанційну роботу. У зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в м. Одеси та необхідністю слідувати працівникам та відвідувачам Приморського районного суду м. Одеси в укриття, судове засідання 10.10.2022 не відбулося, наступне засідання призначено на 04.11.2022. До суду 01.11.2022 від ГО Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» надійшли заперечення, згідно яких відзначено, що у разі укладення додаткової угоди між сторонами мав бути наказ директора об`єднання про запровадження ним дистанційної роботи, а такого до справи не додано. Позивач мав надати докази, які саме завдання перед ним були поставленні в період з 28.07.2020 по 07.08.2020 та результати їх виконання. 28.07.2020 відбулася зміна керівництва та позивача було викликано на роботу, але позивач проігнорував такий виклик. Тому, ніяких завдань позивач від відповідача не отримував та відповідно не виконував їх. Рішенням суду на яке посилається позивач встановлено, що він був відсутній на робочому місці з 28.07.2020 по 31.07.2020 та з 03.08.2020 по 07.08.2020, тому підстав для задоволення позову немає. У судове засідання 04.11.2022 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Сторони звернулися до суду з заявами про розгляд справи за їх відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 07.08.2020 року [PERSON] було звільнено з посади юриста Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів», що не заперечується сторонами. Згідно наказу Громадська організація «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» №18 від 20.03.2020 [PERSON] був у щорічній відпустці у період з 23.03.2020 по 15.04.2020 (а.с.29-31). 21.08.2020 відповідач відправив позивачу грошовий переказ у розмірі 3802 грн, як кінцевий розрахунок при звільненні, про що свідчить службовий чек від 21.08.2020 (а.с.35). Згідно наказу Громадська організація «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» №23 від 14.04.2020 [PERSON] перебував у відпустці без збереження заробітної плати у період з 16.04.2020 по 31.05.2020 (а.с.32-33). Наказом Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» №34-вк від 28.07.2020 ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» була повернута до звичайного режиму роботи, у зв`язку із зменшенням загрози щодо розповсюдженням короновірусної інфекції (а.с.34). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2021 року при розгляді справи №522/14975/20 було задоволено позов [PERSON] : Визнано незаконним та скасовано наказ директора Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» №37 від 07 серпня 2020 року про звільнення [PERSON] з посади юриста Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів». Поновлено [PERSON] на посаді юриста Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів». Стягнути з Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 53144,00 грн. (п`ятдесят три тисячі сто сорок чотири гривні 00 коп.) з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Стягнуто з Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» на користь держави судовий збір у сумі 2213,04 грн. (дві тисячі двісті тринадцять гривень чотири копійки). Вищевказане рішення не надано ні позивачем, ні відповідачем, втім розміщене в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є загальновідомим. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2021 року залишено без змін Постановою Одеського апеляційного суду від 09.12.2021. 23 грудня 2021 сторони у цивільній справі №522/14975/20 [PERSON] та Громадська організація «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» уклали угоду, згідно якої відповідач виплачує позивачеві суму, яка стягнута рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 01 липня 2021 53144 грн частинами на його розсуд в строк до 28 лютого 2022 року (а.с.6). Наказом Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» №47-вк від 20.12.2021 було звільнено [PERSON] за угодою сторін, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.5). У Рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2021 так само як і в постанові Одеського апеляційного суду від 09.12.2021 не вказаний період за який здійснено стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Поновлення працівника на роботі відбувається з дати звільнення працівника. Тому, [PERSON] фактично поновлено на роботі 07.08.2020. Як вказано у рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2021 [PERSON] був відсутній на робочому місці з 28.07.2020 по 07.08.2020. Втім, суд вказує: «відповідно до положень додаткової угоди до безстрокового трудового договору від 17.03.2020 року сторони домовились, що до закінчення карантину позивач виконує роботу за місцем проживання або в іншому доступному йому приміщені». Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини наявності додаткової угоди від 17.03.2020 не підлягають доказування, адже встановлені в судовому рішенні, що набрало законної сили. Тому, посилання відповідача на відсутність та не укладення такої угоди не можуть бути прийняті судом. З розрахункового листа від липня 2020 року вбачається, що [PERSON] виплачено заробітну плату за 19 днів, тоді як робочих днів у липні 2020 року було 23 дні, тобто заробітна плата позивачу була нарахована до 28.07.2022 (19 робочий день 27.07.2022). В серпні 2020 року було виплачено [PERSON] компенсацію за не використану відпустку, кількість відпрацьованих днів не зазначена, тобто дорівнює нулю (а.с.36 на звороті - 37). Таким чином, за 28,29,30,31 липня 2020 та 03,04,05,06 серпня 2020 [PERSON] не було нараховано та виплачену заробітну плату. Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Спір між сторонами, що розглядався судом був пов`язаний з вирішенням питання про законність звільнення та наслідки незаконності такого звільнення. Тобто, суд при розгляді справи 522/14975/20 дійшов висновку, що прогул не мав місця у діях [PERSON] , визнав його звільнення незаконним, поновив його на роботі та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу. Тому, висновки суду про незаконність звільнення, у зв`язку з відсутністю прогулів, свідчать про необхідність нарахування [PERSON] заробітної плати за той час, коли роботодавець складав акти про прогули. Втім, ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» не нарахувало та не виплатило позивачу заробітну плату за період з 28.07.2020 по 07.08.2020. В рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2021 року встановлено, що заробітна плата позивача за останні 2 повні календарні місяці роботи, що передують його звільненню (червень-липень 2020 року) становила 7644 грн (4\~186 грн +3\~458 грн), тому, середньоденна (годинна) заробітна плата для обчислення оплати часу вимушеного прогулу складає 182 грн (7644 грн : 42 робочих дні). Таким чином, за 8 відпрацьованих днів заробітна плата становить 1\~456 грн. (182 грн * на 8 днів). Посилання позивача на розрахунок за 11 днів є помилковим, адже робочими днями були 28.07.-31.07.2020 та 03.08.-06.08.2020, тобто, 8 робочих днів. Вихідні дні не враховуються при обчисленні заробітної плати. Обставини надання [PERSON] завдань для виконання при дистанційній роботі не встановлені, тому, довідка ГО Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» №01-01/106 від 31.10.2022 про те, що в журналах вхідної та вихідної кореспонденції відсутні записи про надання завдань або записи про їх виконання в період 28.07.2020 07.08.2020 (а.с.67) не приймається до уваги. Тому, при звільненні працівника, враховуючи, що суд дійшов висновку при розгляді справи №522/14975/20 про незаконність звільнення та відповідно відсутність прогулів, роботодавець мав виплатити [PERSON] заробітну плату ще за 8 днів, за які були складені акти про прогули. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги про стягнення заробітної плати підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню підлягає заробітна плата у розмірі 1\~456 грн. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті належних працівникові при звільненні платежів, суд зазначає наступне. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Тож, чинний закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Варто також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті насамперед відповідає стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення зазвичай ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена можливості компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, потрібно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум повністю чи частково. Суд вважає за можливе застосувати принцип співмірності при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, адже розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні істотно перевищує середньомісячну заробітну плату позивача (під час перебування у трудових відносинах з відповідачем) та є значно більшим від розміру несвоєчасно виплаченої відповідачем заробітної плати. Крім того, суд враховує, що відповідач є неприбутковою організацією, що утримується за рахунок членських внесків її учаснкиів, що буде створювати додаткове фінансове навантаження на вказаних осіб. Тому, суд вважає за можливе, з урахуванням фактичних обставин справи, стягнути з ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» на користь [PERSON] 1\~456 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що дорівнює загальному розміру несвоєчасно виплаченої заборгованості за заробітною платою, оскільки такий розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідає принципу співмірності. На підставі наведеного,

Outcome: partial