Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

У червні 2021 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Департамент адміністративних процедур Дніпропетровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до якої просив визнати такими, що втратили право користування ліжко місцем у житловому приміщенні кімнатою [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як осіб що більше ніж 6 місяців не проживають в гуртожитку. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що відповідно до рішення міської ради від 23.10.2019 року № 34/49 "Про прийняття у комунальну територіальної громади міста гуртожитку за адресою: [ADDRESS] переданий на баланс та обслуговування в КП «Жилсервіс-5» ДМР. За даними паспортного столу КП «Жилсервіс-5» в кімнаті № 60 гуртожитку, що розташований по [ADDRESS] зареєстровані на ліжко місце [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про що свідчить довідка № 969 від 07.06.2021 року видана КП «Жилсервіс-5». Актами від 15.12.2020 року, 12.03.2021 року, 06.05.2021 року під час проведення контролю паспортного режиму комісією КП «Жилсервіс-5» був встановлений факт не проживання відповідачів за місцем своєї реєстрації в кімнаті [ADDRESS] та відсутність їх особистих речей, кімната опечатана, вільна, чим підтверджується факт не проживання у даній кімнаті відповідачів, тобто вони не проживають за вказаною адресою більш ніж шість місяців. Таким чином є всі правові підстави визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили права користування ліжко-місцями в кімнаті 60 в гуртожитку по [ADDRESS] . Наведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою для захисту своїх порушених прав та інтересів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 червня 2021 року, головуючим суддею у розгляду вказаної позовної заяви визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 24 червня 2021 року позовну заяву Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради до [PERSON] в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , [PERSON] , третя особа Департамент адміністративних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2021 року до справи залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов та просив його задовольнити з наведених в позові підстав. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток рекомендованими листами з повідомленнями. Причини неявки суду не повідомили, відзиву, заяв, заперечень до суду не надано, у зв`язку з чим, враховуючи, що представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст.280-282ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява директора Департаменту Пономарьова А.С. про розгляд справи за відсутності їх представника, в якій просить прийняти рішення згідно з матеріалами справи та відповідно до чинного законодавства. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотанням, яким представник третьої особи просить провести судове засідання без участі представника органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, та при прийнятті рішення врахувати інтереси дитини в межах чинного законодавства. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши докази по справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, будівля гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , Рішенням Дніпровської міської ради VІІ скликання № 34/49 від 23.10.2019 року прийнята у комунальну власність територіальної громади міста та передана на баланс Комунального підприємства «Жилсервіс - 5». Відповідно до Наказу директора Комунального підприємства «Жилсервіс - 5» № 8 від 01.03.2021 року «Про прийняття на баланс будівлі гуртожитку по [ADDRESS] » прийнято на баланс з 01 березня 2021 року частину будівлі гуртожитку (2-5 поверхи) за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою № 969 від 07.06.2021 року, виданою КП «Жилсервіс-5» ДМР, в кімнаті [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 15.11.2012 року; [PERSON] , [INFO] , з 23.04.2019 року; [PERSON] , [INFO] , з 23.07.2021 року. Відповідальний квартиронаймач [PERSON] мешкає за даною адресою без реєстрації. Батьком [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , що підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно з долученими до позову копіями актів від 15.12.2020, 12.03.2021, 06.05.2021 року, при обстежені кімнати у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] без реєстрації, в кімнаті не мешкав, кімната вільна, забита цвяхами, опечатана. Нарахування по особовому рахунку призупинено. Відповідно до довідки КП «Жилсервіс-5» ДМР від 17.05.2021 року за адресою: [ADDRESS] відкритий особистий рахунок № [NUMBER] у КП «Жилсервіс-5» ДМР з 01.12.2014 року. Нарахування комунальних послуг призупинено. Станом на 01.05.2021 року заборгованість відсутня. Відповідно до актів комісії КП «Жилсервіс-5» ДМР від 14.06.2022 року та 19.07.2022 року, при обстежені кімнати [ADDRESS] , в кімнаті ніхто не мешкає більше шести місяців. Двері опечатані. Згідно висновку органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 01.03.2022 року № 7/12-110 «Про недоцільність визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] » орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради вважає недоцільним визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , як таке, що відповідає інтересам дитини (а.с. 112-113). Відповідно до акту виходу спеціаліста управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, за адресою: [ADDRESS] від 19.07.2022 року, під час виходу спеціаліста з метою обстеження умов проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , потрапити до помешкання не виявилося можливим. Вхідні металеві двері вставлені на кімнату заварені. Зі слів сусідки отримана інформація, що [PERSON] , [INFO] , разом зі своїм сином, [PERSON] , [INFO] , за вказаною адресою не проживають з 2015-2016 року, місце проживання сусідці не відомо. Восени 2021 року [PERSON] приїхав до гуртожитку і замінив двері у кімнату, встановив металеві. Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп вказано, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Вирішуючи спір про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною кімнатою, суд враховує, що відповідно до статті 18 ЖК України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Згідно зі статтею 15 ЖК України виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів на території району, міста, району в місті здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад, здійснюють контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видають ордери на жилі приміщення. Відповідно до частин першої, другої статті 128 ЖК УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Згідно із частинами п`ятою та шостою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За змістом положень ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на підставі статті 71 ЖК України та у визначеному статтею 72 ЖК України порядку, передбачає обов`язкове з`ясування причин відсутності особи у жилому приміщенні, так як відсутність особи з поважних причин виключає визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати 6 - ти місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила 6 - ти місяців. Виходячи з наведеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) у будинках державного і громадського житлового фонду, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: «Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (стаття 2) та іншими міжнародно-правовими актами. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»). Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (справа «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) рішення від 18 листопада 2004 року. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). За змістом ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже, малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання та має право проживати за зареєстрованим місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати своє право лише за досягнення певного віку. На даний час малолітній [PERSON] , [INFO] , та його батько [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , про наявність у них іншого житла на праві користування або власності суду не відомо. Щодо визнання [PERSON] , яка згідно довідки № 969 від 07.06.2021 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, то позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог. Відсутність заборгованості по комунальним послугам за адресою: м. Дніпро, вул. Богдана Хмельницького, буд. 14, кімн. 60, а також контроль за її утриманням, доводить, що відповідачі не втратили інтерес до спірного житлового приміщення Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції. Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, який зводиться до права осіб цивільних правовідносин вільно розпоряджатися своїми матеріальними правами та процесуальними засобами їх здійснення, суд розглядає спір в межах заявлених позовних вимог. Статтею 81 ЦПК України на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні встановлено, що відповідачі зареєстровані в спірному житловому приміщенні, проявляють інтерес до нього, про наявність у них іншого житла на праві користування або власності суду не відомо, враховуючи висновок органу опіки та піклування про недоцільність визнання малолітнього [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд доходить висновку, що визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням є втручанням у право особи на повагу до житла передбачене законом, не переслідує легітимну мету, визначену у статті 8 Конвенції, та не є необхідним. Позивачем жодним чином не доведено, що існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла, а тому виходячи із вищевикладеного, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, та вимушений в позові відмовити. Відповідно до ст. ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed