Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

позивач звернуся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що його брат по матері [PERSON] близько двох років відсутній в його житловому приміщенні без поважних причин, а тому втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Позивач подала до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, повторно в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не подавав. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що позивач на підставі договору дарування від 17 вересня 2019 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 квітня 2018 року є власником житлового будинку № квартирі [ADDRESS] , що також підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №181127465 від 16 вересня 2019 року та №181266374 від 17 вересня 2019 року. Як вбачається з довідки виконавчого комітету Вишгородської міської ради Київської області №219 від 07 липня 2022 року та відомостей з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 11 липня 2022 року, місце проживання [PERSON] з 24 квітня 2018 року зареєстровано за адресою [ADDRESS] . З акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 29 червня 2022 року складеного депутатом Вишгородської міської ради Київської області, встановлено, що [PERSON] зареєстрований, але фактично не проживає в будинку № квартирі [ADDRESS] з жовтня 2020 року. Відтак, судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований, але не проживає за вищевказаною адресою більше двох років, добровільно висилився з будинку позивача, в якому його особистих речей немає, витрат по утриманню будинку не несе. Перешкод в користуванні житловим приміщенням відповідачу позивачем не чинилося. Згідно ч. 1-3 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на дійсній військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як передбачено ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимогами ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Крім того, варто зазначити, що захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як передбачено ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач відсутній у житловому приміщенні позивачки більше двох років без поважних причин згаданих у ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК України. З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено право позивача вимагати визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Що стосується вимоги позову про зобов`язання примусово припинити реєстрацію місця проживання відповідача за вказаною адресою, то підстав для цього судом не встановлено з огляду на наступне. Так, згідно п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а тому підстав для окремого зобов`язання вчинити такі дії суд не вбачає і в цій частині у задоволенні позову слід відмовити. Таким чином, пред`явлені вимоги ґрунтуються на вимогах Закону і підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial