Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

Виклад позиції позивача. 25 січня 2022 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов представника ПАТ« Банк Восток», в якому останній просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором № 893957 від 25.11.2015 року в розмірі 9804,58 гривень та судові витрати 2481,00 грн. Представник позивача позов обґрунтував наступним. [PERSON] звернувся до ПАТ « Банк Восток» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 25.11.2015 року було укладено договір № 893957. Відповідно до п.5 даного договору йому було встановлено ліміт овердрафту в сумі 1 грн., з можливістю збільшення в рамках максимального ліміту 50\~000 грн., строком до 23.11.2016 року зі сплатою 34 % річних, відповідно до тарифів банку в рамках зарплатного проекту « Миколаївобленерго». При цьому, у разі встановлення максимального ліміту реальна процентна ставка складає до 49,89 % річних, а орієнтована загальна вартість кредиту складає 18\~801, 03 грн. Позивачем зобов`язання по Договору виконані у повному обсязі, встановлено 13.09.2019 року ліміт овердрафту 9000 грн. Відповідачем кредитні кошти отримані проте, свої зобов`язання ним не виконуються належним чином. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, [PERSON] станом на 19.01.2022 року має заборгованість в сумі 9804,58 грн., що складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 9000 грн., заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 764,28 грн.,заборгованість за несанкіонований овердрафтом в розмірі 19,50 грн.,заборгованість за відсоткам на несанкіонований овердрафт в розмірі 1,02 грн., заборгованість за відсоткам на просрочену н/с заборгованість в розмірі 0,78 грн.,заборгованість за комісіями в розмірі 19,00 грн. На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав позивача, тому останні вимушені з даним позовом звернутися до суду. Процесуальні дії суду. Ухвалою від 27 січня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження, судове засідання призначено на 28 березня 2022 року. Ухвалою суду розгляд справи відкладався неодноразово. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. В судове засідання сторони не з`явились. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзиву не надав. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.211 ЦПК України. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалося. Суд, розглянувши заяву представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. На підставі заяви-договору № 893957 від 25 листопада 2015 року [PERSON] підписав договір, за яким підтвердив максимальний ліміт 50 000 грн., реальні проценти 49,89% річних, а орієнтована загальна вартість кредиту складає 18\~801,03 грн. Відповідно до ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення. Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за Кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, згідно ч. 2 цієї норми, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Отже, до правовідносин сторін за кредитним договором підлягають застосуванню норми, які регулюють відносини позики, якщо це не суперечить суті кредитного договору. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідач не повернув своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, тобто відповідач зобов`язання за договором не виконав. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором [PERSON] станом на 19.01.2022 року має заборгованість , що складається із: простроченої заборгованості за овердрафтом в розмірі 9000,00 грн, заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 764,28 грн.,заборгованість за несанкіонований овердрафтом в розмірі 19,50 грн.,заборгованість за відсоткам на несанкіонований овердрафт в розмірі 1,02 грн., заборгованість за відсоткам на просрочену н/с заборгованість в розмірі 0,78 грн.,заборгованість за комісіями в розмірі 19,00 грн. На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договором не погасив, що є порушенням законних прав ПАТ « Банк Восток». Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За умовами кредитного договору позичальник сплачує проценти за користування кредитом-щомісячно, із розрахунку фіксованої процентної ставки 49,89 % річних. За такого, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за овердрафтом у розмірі 9 000 грн., та проценти за користування кредитом в сумі 764,28 грн. Щодо стягнення комісії за обслуговування , суд виходить з наступного. Вказана вимога є оспорюваною згідно з ч. 1 ст. 21 Закону (у редакції, чинній на час укладення договору) та ч. 3 ст. 215 ЦК України. По-перше, банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). По-друге, умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними (речення перше ч. 1 ст. 21 Закону в редакції, чинній до 13 січня 2006 року). Крім того, за змістом припису ч. 1 ст. 509 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору), об`єктом зобов`язання не можуть бути лише дії, які одна зі сторін вчиняє на власну користь. ВП ВС зазначила, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Велика Палата ВС зауважила, що немає підстав вважати умову конкретного кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом нікчемною ані з огляду на приписи ст. 21 Закону в редакції, чинній на час укладення цього договору, ані з огляду на приписи ст. 228 ЦК України. Така умова є недійсною як оспорювана. З огляду на висновки, сформульовані в цій постанові, для забезпечення єдності судової практики щодо вирішення питань дійсності (оспорюваності, нікчемності) умов про плату (комісію, інші подібні платежі) за управління кредитом (обслуговування кредиту, розрахунково-касове обслуговування позичкового рахунку тощо) у кредитних договорах, укладених до 13 січня 2006 року, ВП ВС відступила від низки висновків, які сформулював Верховний Суд, а саме: а) про нікчемність умови про додаткову сплату позичальником на користь банку комісії за розрахунково-касове обслуговування позичкового рахунку; б) про відповідність вимогам законодавства умов укладених у 2005 році кредитних договорів стосовно щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування, комісій за користування та за управління кредитом і необхідність урахування для встановлення дійсності цих умов поведінки позичальників, які були ознайомлені з такими умовами, підписали відповідні договори та тривалий час їх виконували (справи № 667/10018/15-ц, № 718/194/17, № 727/557/16-ц, № 442/475/17). Також Велика Палата ВС висловилася щодо ефективності вимоги про зобов`язання банку перерахувати кредитну заборгованість. Відповідно до звичаїв ділового обороту в кредитних правовідносинах саме банк або інша фінансова установа розраховує заборгованість. Хоча такі дії кредитор вчиняє на власну користь, їх невчинення зумовлює стан юридичної невизначеності, неможливість припинення боржником зобов`язання виконанням, проведеним належним чином, за відсутності інформації про дійсну суму його заборгованості. Тому боржник може вимагати належного розрахунку заборгованості, а кредитор повинен виконати такий обов`язок (п. 5 ч. 1 ст. 16 ЦК України) задля задоволення інтересу боржника в юридичній визначеності. Задоволення вимоги боржника зобов`язати кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір) може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном.(Постанова Великої Палати ВС від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21). Верховний суд 20 лютого 2019 року по справі №666/4957/15-ц визнав банківську комісію за кредит незаконною і зазначив, що банки не можуть зобов`язати клієнтів її сплачувати. Суд дійшов висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абз. 2 і 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору), нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, така дія, як надання фінансового інструменту, не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Банк у договорі не встановив щомісячну комісію за обслуговування кредиту, не вказав, за які саме послуги стягується плата, про це зазначено у Правилах та Тарифах банку, які, однак, відповідачем не піписані. За такого, комісія за обслуговування в сумі 19,00 грн. стягненню не підлягає. Щодо стягнення заборгованості за несанкціонованим овердрафтом 19,50+1,02+0,78 грн., то ці суми стягненню не підлягають за безпідставністю та недоведеністю. Овердрафт є фінансовий інструмент, що має багато спільного з кредитом. Він видається за певних умов : у договорі зазначається максимальна сума, відсоткова ставка, прописуються штрафи та інші нюанси. Основна особливість цього типу позики- вона здебільшого діє для зарплатних карток. Банк приймає рішення про видачу або обмеження овердрафту, оцінюючи платоспроможність клієнта. Овердрафт є нецільовим банківським кредитом. Фізособи використовують кошти на власний розсуд, а підприємства можуть уникнути накопичення боргів із зарплати, оплати податків та здійснити інші грошові операції. Овердрафтова картка це такий платіжний засіб, який полєднує можливості овердрафту та кредитки. За такого, позов слід задовольнити частково, та стягнути заборгованість по тілу кредиту в сумі 9 000 грн., прострочені проценти за користування кредитом в сумі 764,28 грн. У задоволенні інших вимог слід відмовити. Щодо стягнення судових витрат, то судом встановлено наступне. Статтею 133 ЦПК Українивстановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічних висновків дійшла ВП ВС упостанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, ОП КГС ВС від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26 лютого 2015 року, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інші проти України" від 10 грудня 2009 року, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим. За такого, суд дійшов висновку про задоволення вимоги та стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у сумі пропорційній розміру задоволених позовних вимог, що становить 2470,80 грн.( 9\~764,28 грн.х 2481\\ 9804,58 грн). на користь позивача. Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial