Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси звернулась Одеська міська рада із позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Адамець Оксани Іванівни, Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про скасування рішення про державну реєстрацію прав від 25.04.2018 року № 40808243, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності [PERSON] на 1\\2 частку нежитлової будівлі загальної площі 34,5 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; скасування рішення про державну реєстрацію прав від 25.04.2018 року № 40815560, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності [PERSON] на 1\\2 частку нежитлової будівлі загальної площі 34,5 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25.04.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на 1\\2 частку у праві власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 34,5 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Адамчук О.І. та зареєстрований в реєстрі за №487; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25.04.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на 1\\2 частку у праві власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 34,5 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Адамчук О.І. та зареєстрований в реєстрі за №492; скасувати повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єкту, що за класом наслідків ( відповідальності ) належить до об`єкту з незначними наслідками (СС1), зареєстроване Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 26.10.2020 року №ОД 051201023646 на реконструкцію нежитлової будівлі без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані, з улаштуванням вітрини консольного типу для розміщення офісу магазину за адресою: [ADDRESS] ; звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] 74/ [ADDRESS] , шляхом приведення її до первісного стану. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що шляхом незаконного переведення тимчасової споруди торгівельного павільйону в нежитлову будівлю торгівельний павільйон , було здійснено самовільне зайняття земельної ділянки, яка не була відведена для будівництва об`єкта нерухомості, а тому Одеська міська рада як власник даної земельної ділянки просить захистити порушене право. Представник відповідача [PERSON] подавши у судовому засіданні, а також у поданому письмовому відзиві, заперечуючи проти задоволення позову наполягав на тому, що право власності на дану нежитлову будівлю було отримано за рішенням суду, яке є чинним, а земельна ділянка, щодо самовільного зайняття якої зазначено у позові, була зайнята шляхом погодження на встановлення торгівельного павільйону з виконавчим комітетом Київської районної адміністрацією ще у 1997 році. Крім того представник відповідача звертає увагу на те, що СПД [PERSON] багаторазово звертався до профільних управлінь та департаментів ОМР з питань отримання даної земельної ділянки у оренду. Представником відповідача [PERSON] у судовому засіданні, та письмовому відзиву, заперечується обґрунтованість позовних вимог Одеської міської ради, та зазначено, що [PERSON] як власник вказаного об`єкта, який вона придбала на підставі договору купівлі-продажу, є добросовісним набувачем а тому, згідно із усталеної практикою Верховного Суду, зокрема постановою Великої Палати від 02.11.2021 року по справі №925/1351/19 , не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх правочинів та не відповідає у зв`язку із порушеннями інших осіб при вчиненні відповідних правочинів, а тому втрата майна без відповідної компенсації є неприйнятною. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із захистом права власності врегульовано Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Європейський суд з прав людини у пунктах 16, 17 рішення від 24 листопада 2016 року у справі "ТОВ "Полімерконтейнер" проти України" (Заява N 23620/05) наголосив, що першою і найбільш важливою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання з боку органів державної влади у мирне володіння майном має бути законним (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" [ВП], N 31107/96, п. 58, ЄСПЛ 1999-II). Умова законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах "Хентріх проти Франції", від 22 вересня 1994 року, п. 42, серія A N 296-A, та "Кушоглу проти Болгарії", N 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). \~У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. \~В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні. \~Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. \~Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. \~Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". В питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства. Зазначені правові висновки застосування рішень ЄСПЛ до правовідносин пов`язаних із втручанням держави у право власності визначені у постанові Верховного Суду від 12.06.2022 року у справі № 916/1986/18. Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії"). Як встановлено судом ПП [PERSON] з метою ведення підприємницької діяльності було отримано погодження від Київської районної адміністрації ОМР за №2038/д від 20.11.1997 року , згідно якого не заперечується проти встановлення торгівельного павільйону за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] ( т. 3 а/с 22). Розпорядженням виконавчого комітету ОМР від 05.03.1998 року №279 ( т.3 а/с 23) було затверджено перелік тимчасових об`єктів торгівлі, у тому числі і спірний об`єкт . Головним управлінням архітектури і містобудування 27.10.1998 року видано висновок №1004/98 щодо можливості розміщення торгівельного павільйону по [ADDRESS] ( т.3 а/с 32) та 05.11.1998 року наданий дозвіл №150 на виконання будівельних робіт ( т.3 а/с 33). Можливість функціонування даного павільйону було узгоджено із пожежною службою, санепідемстанцією, установами електро- та водо-постачання. 25.11.2003 року та 24.02.2005 року [PERSON] закінчивши будівельні роботи звернулась до голови Одеської міської ради із заявою про відведення в оренду земельної ділянки на якої розташований торгівельний павільйон ( т.3 а/с 76, 87). Згідно листа Одеського міського управління земельних ресурсів від 24.03.2005 року №02-07/к-34-347-08 ( т.3 а/с 89) на розгляді управління знаходилось звернення [PERSON] щодо виділу земельної ділянки. 18.01.2007 року листом №01/28-08 Одеське міське управління земельних ресурсів зверталось до Управління архітектури та містобудування міськвиконкому ОМР про надання висновку щодо можливості надання в оренду ФОП [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.06.2005 року у справі №2-4507/2005 [PERSON] набула право власності на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 34,5кв.м. Рішення зареєстровано у Комунальному підприємстві « Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 04.08.2005 року. Згідно договору дарування від 03.02.2007 року , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, та зареєстрованого у реєстрі речових прав №967 [PERSON] подарувала торгівельний павільйон, що знаходиться в [ADDRESS] [PERSON] (т.2 а/с 169). У відповідності до договорів купівлі-продажу від 25.04.2018 року , посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Адамчук О.І. та зареєстрованих в реєстрі за №487 та за №492 (т.2 а/с 182, 184) [PERSON] продав [PERSON] нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 34,5кв.м. За змістом повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єкту, що за класом наслідків ( відповідальності ) належить до об`єкту з незначними наслідками (СС1), яке зареєстроване Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 26.10.2020 року №ОД 051201023646 надано дозвіл на на реконструкцію нежитлової будівлі без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані, з улаштуванням вітрини консольного типу для розміщення офісу магазину за адресою: [ADDRESS] ( т.2 а/с 40). Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відсутність доведеності позивачем про порушення прав Одеської міської ради шляхом самовільного зайняття земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , що є підставою для відмови у повному задоволенні позовних вимог. Суд приймає до уваги що вищевказана земельна ділянка із відповідного дозволу офіційного структурного підрозділу Одеської міської ради використовувалась для будівництва торгівельного павільйону, після будівництва якого питання виділення вказаної земельної ділянки в оренду для обслуговування відповідного об`єкту нерухомості тривалий час знаходилась на розгляду у відповідних структурних підрозділах ОМР, але офіційної відмови у відповідному відводі так і не було винесено, тобто фактично питання не було вирішено шляхом прийняття відповідного рішення. У подальшому рішенням суду було визнано право власності на даний об`єкт нерухомості за [PERSON] . Вказане рішення суду є чинним а тому будь яке втручання у право володіння та користування вказаного павільйону є фактичним втручанням у право власності. Під час розгляду справи з боку позивача не було доведено наявність порушення права власності міської громади, так як у суд не знайшло підтвердження а ні самовільне зайняття земельної ділянки а ні збільшення при реконструкції об`єкта його геометричних розмірів. Одночасно із цим суд роз`яснює що питання реконструкції даного об`єкта нерухомості які на думку представника позивача фактично призвели до зміни об`єкта з тимчасового павільйону на нежитлову будівлю, може бути предметом іншого позову так як питання реконструкції із порушенням будівельних норм є предметом доказування з іншим предметом та підставою позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed