Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та примусового зняття відповідачів з реєстраційного обліку. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є одноособовим власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про права на спадщину за заповітом № 1-102 від 23.06.2021 року та свідоцтва про право на спадщину за законом № 3-419 від 11.10.2012 року. Також право власності підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23457654 від 31.07.2009 року та витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 65290427 від 23.06.2021 року. Згідно із довідкою з місця проживання про склад сім`ї в даній квартирі зареєстровано п`ять осіб, а саме: [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] , 1968 р.н, [PERSON] , 1959 р.н., [PERSON] , 2013 р.н., [PERSON] , 2012 р.н. Разом з тим, відповідачі не проживають за вказаною адресою, а проживають за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 2008 року, а [PERSON] взагалі ніколи не проживала у вказаній квартирі. Факт не проживання відповідачів у даній квартирі підтверджується Актами від 31.08.2021 року, від 09.08.2021 року, та від 31.05.2021 року, складеними представниками ЛКП «Господар». Відповідачі не проживають у даній квартирі, не сплачують комунальні послуги, в утриманні житла участі не беруть. Особистих речей відповідачів у квартирі не має, квартирою вони не цікавляться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачам не чинили та не чинять. Таким чином, оскільки відповідачі у спірній квартирі не проживають більше одного року, не оплачують плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманні спірної квартири та не беруть участі у спільному побуті, вони вважаються такими, що втратили право користування нею. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не надходило. Позовна заява поступила до суду 19.11.2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 07.12.2021 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання 20.12.2021 року, 09.02.2022 року та 23.03.2022 року, розгляд справи було відкладено на 09.02.2022 року, 23.03.2022 року та 17.05.2022 року відповідно. Ухвалою суду від 17.05.2022 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі третю особу Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради та відкладено судове засідання на 23.06.2022 року. В подальшому, 23.06.2022 року, 20.07.2022 року, 11.08.2022 року судові засіданні були відкладені за клопотаннями сторін у справі на 20.07.2022 року, 11.08.2022 року та 05.09.2022 року відповідно. 05 вересня 2022 року судове засідання було відкладено на 04.10.2022 року за клопотання сторін у справі. У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання 04.10.2022 року розгляд справи було відкладено на 03.11.2022 року. Суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Разом з тим, у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України суд розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач 03.11.2022 року в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суд про причини своєї неявки. Разом з тим, 05.09.2022 року в судовому засіданні дав пояснення по суті позову, проти позову заперечив. Зазначив, що він у спірній квартирі проживав певний період часу, однак станом на сьогоднішній день позивач чинить йому перешкоди у користуванні спірною квартирою, але він з даного приводу до правоохоронних органів не звертався. Його малолітня донька, яка також є відповідачем по справі постійно проживає з матір`ю за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с.Зимна Вода, однак там неналежні умови для проживання, оскільки в його дружини виникають часті конфлікти з її батьком, свідком яких є їхня малолітня дитина. Крім того, зазначив, що у нього не має постійного місця проживання, на сьогоднішній день він проживає окремо від своєї сім`ї через сімейні конфлікти. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, зазначив, що позивач це зведений брат відповідача. Відповідач сподівався, що спірна квартира після смерті батьків буде належати обом братам, однак позивач чинить перешкоди у користуванні квартирою, іншого житла у відповідача не має. Разом з тим, малолітня дитина відповідача ходить до школи за місцем проживання своєї матері, однак у цьому житлі неналежні умови для проживання та виникають часті конфлікти. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради в судовому засіданні позов підтримала, зазначила, що малолітня дитина, яка є відповідачем у справі [PERSON] постійно проживає зі своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] , навчається у школі, яку не змінювала жодного разу, що свідчить про те, що малолітня дитина має місце постійного проживання, та протягом тривалого часу його не змінювала. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 23.06.2021 року, Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом № 1-402 від 23.06.2021 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.11.2021 року (а.с.8-9, 10-13, 14). Згідно довідки виданої Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради № 33 від 09.11.2021 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано п`ятеро осіб: [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] , 1968 р.н, [PERSON] , 1959 р.н., [PERSON] , 2013 р.н., [PERSON] , 2012 р.н. (а.с.17). Відповідно до актів, складених комісією ЛКП «Господар» від 31.05.2021 року, 09.08.2021 року та 31.08.2021 року, вбачається, що відповідачі [PERSON] , 1959 р.н., та [PERSON] , 2014 р.н. фактично не проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-20). Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст.ст.77-79 ЦПК України. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені 162 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Обставини не проживання відповідачів без поважних причин більше одного року за місцем реєстрації стверджуються поясненнями сторони позивача, письмовими доказами по справі та не заперечується самим відповідачем. При цьому, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження обставин, що йому зі сторони позивача чиняться перешкоди у користування житловим приміщенням. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4,№ 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»). Відповідно до п.п.19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним;б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15- ц (провадження 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372 св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Верховний Суд при розгляді справи у подібних правовідносинах у постанові від 29.07.2020 року у справі № 345/1241/19 зробив висновок, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм правом. Згідно частини 1 статті 242 Цивільного кодексу України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Разом з тим, відповідач - малолітня дитина [PERSON] , 2014 р.н., та її батько відповідач у справі - [PERSON] , 1959 р.н., який є її законним представником та діє в її інтересах, не проживають у спірній квартирі, місце проживання малолітньої дитини знаходиться за місцем проживання її матері за адресою: [ADDRESS] , а третьою особою у справі Органом опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради не подано суду письмового висновку щодо розв`язання спору відповідно до частини четвертої, п`ятої статті 19 СК України, вказана обставина не перешкоджає суду вирішити спір на підставі наявних у справі доказів. Отже, квартира за адресою: [ADDRESS] , не є єдиним постійним житлом для відповідачів, жодного інтересу до вказаного житла вони не виявляють. Крім того, реєстрація малолітньої дитини у квартирі перешкоджає позивачу вільно володіти, користуватися та розпоряджатися житлом Необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом користування спірною квартирою відповідачами, які тривалий час не проживають у ній. Разом з тим, в ході розгляду справи, в тому числі, з пояснень відповідача та його представника встановлено, що малолітня дитина [PERSON] , 2014 р.н., проживає та постійно користується житлом за місце проживання своєї матері, за адресою: [ADDRESS] , протягом тривалого часу місце проживання не змінювала. Крім того, судом не приймаються до уваги покликання відповідача та його представника про те, що умови проживання малолітньої дитини за адресою: [ADDRESS] , є належними, оскільки останніми на підтвердження своїх доводів не представлено жодних доказів. Виходячи з вищенаведеного, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов є підставним та обґрунтованим і підлягає до задоволення частково, а саме слід визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Щодо позовної вимоги позивача про примусове зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] , то на думку суду дана вимога не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно зі статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Статтею 242 Цивільного кодексу України встановлено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками малолітніх та неповнолітніх дітей. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] , який в тому числі є законним представником малолітнього відповідача [PERSON] на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 908,0 гривень, який сплачувався при пред`явленні позову, що стверджується відповідною квитанцією (а.с.1).

Outcome: partial