Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», треті особи: [PERSON] , Львівська регіональна філія Державного підприємства «Національні інформаційні системи» про усунення перешкод у користуванні транспортним засобом. У своїй позовній заяві просив суд усунути перешкоди у користуванні транспортним засобом шляхом зняття обмеження у вигляді застави рухомого майна і виключити запис з Державного реєстру обтяжень рухомого майна: зареєстрованого 02.11.2012 року 16:05:24 за №13201126 реєстратором: Янтуріна Світлана Георгіївна, Львівська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Львівська обл, вид обтяження: приватне обтяження; тип реєстрації поточна; тип обтяження: застава рухомого майна; підстава обтяження: договір застави транспортного засобу, серія та номер: 7134, виданий 01.11.2012 Видавник: приватний нотаріус Миронова Н.П.; об`єкт обтяження: автомобіль легковий, марка ВАЗ, модель 211540-110-40, номер об`єкта: [NUMBER], номер державної реєстрації: [NUMBER] , рік випуску 2012, колір червоний, тип ТЗ легковий, заставна вартість - 45 780,00 грн. обтяжувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», код 38750239, 04112, місто Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8 боржник: [PERSON] , код: [NUMBER] , [ADDRESS] позовні вимоги обґрунтовував тим, що 07 листопада 2014 року позивач [PERSON] придбав транспортний засіб марки ВАЗ модель 211540, 2012 року випуску номер кузова № [NUMBER] . Того ж дня, Новомосковським МРЕВ Дніпропетровської області було здійснено державну реєстрацію вказаного автомобіля за Позивачем. У подальшому Позивач дізнався, що на автомобіль накладено обтяження у вигляді застави. Відповідно до Витягу з державного реєстру обтяжень рухомого майна, об`єктом обтяження є автомобіль марки ВАЗ, 2012 року випуску, модель 211540-110-40, з тотожним номером кузова № [NUMBER] . Згідно з Витягом боржником є [PERSON] (третя особа), а обтяжувачем - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». Крім того, відповідно до Витягу, 31.10.2017 р. до запису про обтяження було внесено зміни в частині обтяжувача, де до змін зазначено- Центральна філія Публічного Акціонерного Товариства «КРЕДОБАНК», а після обтяження - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та термін дії: до змін - 02.11.2017 р., після змін - 03.10.2022 р. Так, підставою для внесення змін до Витягу став Договір відступлення прав заставодержателя за Договорами застави, серія та номер: 768, виданий 17.10.2017 року, видавник: Юдін М.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. На даний момент обтяження з рухомого майна не знято, у результаті чого позивач звернувся до суду з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 грудня 2020 року матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 26 січня 2022 року на адресу суду надійшов відзив від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відповідно до змісту якого представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки 02 листопада 2012 року щодо спірного транспортного засобу було зареєстровано приватне обтяження № 13201126 в Державному реєстрі обтяжень на нерухоме майно на підставі Договору застави транспортного засобу від 01.12.2012 засвідченого Приватним нотаріусом Мироновою П.П. за реєстраційним номером 7134. Обтяжувач: Центральна філія ПАТ «Кредобанк». Строк дії такого приватного обтяження - 5 років. Отже, дія приватного обтяження AТ «Кредобанк» на зазначений вище транспортний засіб тривала до 02 листопада 2017 року. 01 лютого 2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якого представник позивача просила суд задовольнити позов, оскільки на момент придбання автомобіля в 2014 році жодні обтяження були відсутні. 25 квітня 2022 року на адресу суду надійшли пояснення від представника третьої особи - Львівської регіональної філії Державного підприємства «Національні інформаційні системи». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду справи по суті. Представник позивача - адвокатка Домітращук І.М. в судовому засіданні просила суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у судове засідання явку представника не забезпечили, повідомлялися судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Судом враховано наявність заяви про розгляд справи у їх відсутність. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа - Львівська регіональна філія Державного підприємства «Національні інформаційні системи» у судове засідання явку представника не забезпечили, повідомлялися судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи матеріали справи, судом було встановлено наступне. 07 листопада 2014 року [PERSON] придбав транспортний засіб марки ВАЗ модель 211540, 2012 року випуску номер кузова № [NUMBER] . Того ж дня, Новомосковським МРЕВ Дніпропетровської області було здійснено державну реєстрацію вказаного автомобіля за Позивачем. Як вбачається з відповіді регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 28 вересня 2020 року за №31/4-67аз на адвокатський запит від 16 вересня 2020 року №543 адвоката Домітращук І.М., транспортний засіб марки ВАЗ модель 211540, 2012 року випуску номер кузова № [NUMBER] був зареєстрований 07 листопада 2014 року за [PERSON] на підставі довідки-рахунку від 06 листопада 2014 року № ВІА 516802, виданої ФОП [PERSON] . Відповідно до Витягу з державного реєстру обтяжень рухомого майна вбачається, що автомобіль марки ВАЗ, 2012 року випуску, модель 211540-110- 40, з номером кузова № [NUMBER] виступає об`єктом обтяження. Згідно з Витягом боржником є [PERSON] (третя особа), а обтяжувачем - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». З матеріалів справи вбачається, що 02 листопада 2012 року щодо зазначеного транспортного засобу було зареєстровано приватне обтяження № 13201126 в Державному реєстрі обтяжень на нерухоме майно на підставі Договору застави транспортного засобу від 01.12.2012 засвідченого Приватним нотаріусом Мироновою П.П. за реєстраційним номером 7134. Обтяжувач: Центральна філія ПАТ «Кредобанк». Строк дії такого приватного обтяження - 5 років. Отже, дія приватного обтяження AТ «Кредобанк» на зазначений вище транспортний засіб тривала до 02 листопада 2017 року. В подальшому, 31 жовтня 2017 року відбулась зміна обтяження на підставі Договору відступлення прав заставодержателя за Договорами застави, що був укладений 17 жовтня 2017 року та посвідчений приватним нотаріусом Юдіним М.А за реєстраційним номером 768. Новий обтяжувач: ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Таким чином, приватне обтяження № 13201126 було продовжено до 03 жовтня 2022 року. Відповідно до п. 6.1. договору Застави від 01 листопада 2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та [PERSON] , цей договір набуває чинності з моменту його підписання/нотаріального посвідчення і діє до повного виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором та додаткових договорів до нього. Кредитний договір у матеріалах справи відсутній та сторонами не надавався. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до положення ст. 1 Закону України «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Статтею 19 Закону України «Про заставу» передбачено, що за рахунок заставного майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано (ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу»). Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. Згідно ч. 1 ст. 509, ст. 526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. За положеннями ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, виходячи із змісту ст. ст. 526, 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які забезпечувальні зобов`язання, що випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти свою дію у разі, якщо основне зобов`язання залишилося невиконаним. Суд враховує правовий висновок, який міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.07.2021 року у справі № 206/4551/19, який, в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд повинен врахувати під час розгляду цієї справи. Крім того, порядок внесення до Державного реєстру обтяжень рухомого майна відомостей про виникнення, зміну та припинення обтяжень регламентується Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», Порядком ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004 року № 830, Інструкцією про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 29.07.2004 року № 73/5, наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2006 року № 57/5 «Про визначення реєстраторів Державного реєстру обтяжень рухомого майна». Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна. За положеннями ст. 4 цього Закону, обтяження поділяються на публічні (виникають на підставі закону або рішення суду) та приватні (забезпечувальні та інші договірні). Згідно ст. 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом. Статтею 43 цього Закону передбачено підстави для внесення записів до Державного реєстру. Так, реєстрація обтяжень здійснюється на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються: відомості про обтяжувача та боржника; посилання на підставу виникнення обтяження та його зміст; для забезпечувальних обтяжень також зазначаються розмір та строк виконання вимоги обтяжувала; опис рухомого майна, що є предметом обтяження, достатній для його ідентифікації; відомості про заборону чи обмеження права боржника відчужувати предмет обтяження. Держатель або реєстратор Державного реєстру вносить запис до Державного реєстру про відомості, що містяться в заяві обтяжувача. Запису присвоюється реєстраційний номер. Відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження. Згідно ч. 7 ст. 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», держателю та реєстраторам Держаного реєстру забороняється вимагати від обтяжувача подання додаткових документів чи інформації, а також перевіряти достовірність і обґрунтованість відомостей, що містяться в заяві. Обтяжувач несе відповідальність згідно із законом за достовірність відомостей, що містяться в заяві. Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.07.2004 року № 73/5, внесення до Державного реєстру відомостей про обтяження рухомого майна здійснюється реєстратором на підставі «Заяви про реєстрацію обтяження рухомого майна». Запис про обтяження рухомого майна вноситься до Державного реєстру в день прийняття заяви. Моментом реєстрації обтяження рухомого майна є дата та час унесення відповідного запису до Державного реєстру, що подається в паперовій або електронній формі. Про внесення запису до Державного реєстру реєстратор видає обтяжувачу (уповноваженій особі) примірник «Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна». Другий примірник витягу реєстратор протягом п`яти календарних днів надсилає боржнику. Згідно ч. 3 ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. З огляду на викладене, внесення до Державного реєстру обтяжень рухомого майна відомостей про припинення обтяжень рухомого майна може бути здійснено на підставі відповідної заяви обтяжувача або рішення суду. При здійсненні державної реєстрації обтяження рухомого майна реєстратор виконує суто механічну функцію по внесенню/виключенню до/з Державного реєстру обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження майна на підставах, передбачених чинним законодавством України. При цьому, реєстратор не уповноважений на прийняття власних управлінських рішень щодо накладення чи припинення обтяжень та на здійснення правової оцінки відомостей, що містяться у заявах. Таким чином, реєстратор - Львівська регіональна філія Державного підприємства «Національні інформаційні системи» при державній реєстрації оскаржуваного обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом внесення запису про приватні обтяження: застава рухомого майна, боржник: [PERSON] , код: [NUMBER] , [ADDRESS] , діяв у порядку та відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Підсумовуючи викладене, оскільки договір застави, на забезпечення виконання якого внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна оскаржуваний запис про обтяження рухомого майна позивача, не є припиненим, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, адже немає правових підстав для скасування обтяжень належного позивачу рухомого майна. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 509, 526, 546, 553, 559, 599 ЦК України, Закону України «Про заставу», Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» з урахуванням постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.07.2021 року у справі № 206/4551/19,

Outcome: dismissed