Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецько-швейцарське підприємство з обмеженою відповідальністю «Д`ЮТІ ФРІ ТРЕЙДІНГ» за якою просить: -скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецько-швейцарське підприємство з обмеженою відповідальністю «Д`ЮТІ ФРІ ТРЕЙДІНГ» № 474-п від 16 грудня 2021 року про звільнення її - [PERSON] із посади прибиральниці службових приміщень МБТ на МАПП «Ужгород» за угодою сторін. -поновити її - [PERSON] на посаді прибиральниці службових приміщень МБТ на МАПП «Ужгород» Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецько-швейцарське підприємство з обмеженою відповідальністю « Д`ЮТІ ФРІ ТРЕЙДІНГ» та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу, з розрахунку її середньомісячного розміру, з 17 грудня 2021 року по час поновлення на роботі. В обґрунтування позову позивач зазначила наступне. 21 січня 2021 року позивача, [PERSON] , відповідно до наказу № 29п від 20 січня 2021 року, було прийнято на роботу у якості прибиральниці службових приміщень у Товариство з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецько-швейцарське підприємство з обмеженою відповідальністю «Д`ЮТІ ФРІ ТРЕЙДІНГ» на МБТ на МАПП «Ужгород». Протягом року вона добросовісно та якісно виконувала свої службові обов`язки, ніяких зауважень та претензій до неї з боку керівництва ТОВ «Д`ЮТІ ФРІ ТРЕЙДІНГ» не було. Таким чином, протягом вказаного часу і її, і її керівництво цілком задовольняли їх трудові відносини та результат і якість виконуваної позивачем роботи. За вищевказаний період до неї не було заявлено жодних претензій та на неї не накладалося жодного дисциплінарного стягнення. Проте, починаючи із листопада минулого року директор ТОВ «Д`ЮТІ ФРІ ТРЕЙДІНГ» [PERSON] та його заступник [PERSON] почали заявляти до неї безпідставні претензії і вимагали від позивача звільнитися із роботи за власним бажанням. Однак, приймаючи до уваги, що іншу роботу в даний час в Ужгороді знайти дуже важко, не дивлячись на психологічний тиск з боку свого керівника, позивач тривалий час відмовлялася писати заяву про звільнення. Разом з тим, з початку грудня поточного року психологічний тиск на позивача з боку керівництва, і особливо з боку заступника директора [PERSON] та співробітників відділу кадрів, посилився і почав чинитися уже майже щодня, тепер її примушували написати заяву про звільнення із ТОВ «Д`ЮТІ ФРІ ТРЕЙДІНГ» за згодою сторін, тобто на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу Законів про Працю України, бо таким чином можна було завуалювати та приховати її незаконне звільнення. При цьому позивачу відмовили у наданні відпустки за період роботи з 21 січня по 17 грудня 2021 року, пояснивши, що під час звільнення їй буде виплачена компенсація. Внаслідок таких протиправних дів з боку керівників ТОВ «Д`ЮТІ ФРІ ТРЕЙДІНГ» позивач почала хворіти, через день у неї став підійматися артеріальний тиск, почалося безсоння. У зв`язку з цим, вона була змушена приймати заспокійливі препарати - валер`янку і гліцисед, та препарат від тиску - каптопрес. Довівши позивача до хворобливого стану та подавивши її волю шляхом психологічного тиску, заступник керівника ТОВ «Д`ЮТІ ФРІ ТРЕЙДШГ» - [PERSON] 16 грудня 2021 року примусив її написати заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін. При ньому він продиктував їй необхідний текст, тиснучи на неї психологічно, ігноруючи її відмови. Розуміючи, що її здоров`я може вкрай погіршитися від цього примусу, бо цього дня у неї вчергове піднявся артеріальний тиск, вона була змушена написати під тиском [PERSON] заяву про звільнення. При цьому, як стверджує позивач вона не мала ні бажання, ні намірів звільнятися із ТОВ Д`ЮТІ ФРІ ТРЕЙДІНГ». Відповідно до наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецько-швейцарське підприємство з обмеженою відповідальністю «Д`ЮТІ ФРІ ІРЕИДІНГ» № 474-п від 16 грудня 2021 року позивача - [PERSON] було звільнено із посади прибиральниці службових приміщень МБТ на МАПП «Ужгород» за угодою сторін із 17 грудня 2021 року. Проте, за відсутності її вільного волевиявлення щодо звільнення з роботи, на погляд позивача, відсутні буди які підстави для висновку про існування «угоди сторін», яка є необхідною для звільнення за п. 1 cт. 36 КЗпП України. На сьогоднішній день, через незаконні та протиправні дії керівництва ТОВ «Д`ЮТІ ФРІ ТРЕЙДІНГ», позивач залишилася без засобів існування з двома неповнолітніми дітьми, один із яких - [PERSON] , 2006 року народження являється інвалідом III групи. При цьому чоловік позивача, [PERSON] на даний час також є безробітнім. Наскільки відомо позивачу посада прибиральниці у МБТ на МАПП «Ужгород» на якій вона працювала, є вакантною, тому вона готова приступити до виконання колишніх своїх обов`язків, у випадку поновлення її на роботі судом. Оскільки, як вважає позивач, її було звільнено з порушенням вимог законодавства про працю з 17.12.2021 року, то термін вимушеного прогулу слід рахувати з дня звільнення по день винесення судового рішення (час поновлення на роботі). За ухвалою від 19.01.2022 року судом було відкрито провадження у цій справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 17.03.2022 року до суду від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву за яким він просить суд відмовити повністю у задоволенні позовної заяви з наступних підстав. 15 грудня 2021 року Позивач добровільно, власноруч написала заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін. У свою чергу, 16.12.2021 року згідно наказу № 474/П, [PERSON] було звільнено із займаної посади 17.12.2021 року за угодою сторін на підставі заяви Позивача від 15.12.2021 року. Позивач мотивувала своє бажання звільнитися тим, що знайшла нову роботу на умовах, які вважає вигіднішими та більш підходящими для себе. Про такі причини звільнення Позивач розповідала і членам колективу Відповідача, які є очевидцями відсутності будь-якого психологічного тиску на Позивача з боку керівництва відповідача. Крім наведеного, пропозиції Позивача щодо анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін на адресу Відповідача не надходило, взаємної згоди про таке анулювання немає, а отже підстави для оскарження наказу про звільнення № 474/П, яким [PERSON] було звільнено із займаної посади 17.12.2021 року за угодою сторін відсутні. Позивач не наводить жодних аргументів та не надає докази на підтвердження того, що відповідачем здійснювався психологічний тиск та примушування її звільнитися. Вся аргументація наведеного базується виключно, на припущеннях позивача, які є тільки ймовірністю та не можуть підтверджувати наявність будь якого примусу. Відповідач стверджує про відсутність будь-якого примусу чи психологічного тиску з боку Відповідача на рішення Позивача про звільнення за угодою сторін, адже таке є проявом власного волевиявлення та здійснено за бажанням Позивача. У зв`язку із вищевказаним, підстави для скасування наказу Відповідача № 29п від 20.01.2021 року, поновлення Позивача на роботі та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу відсутні. Розгляд даної справи призначався неодноразово. У судові засідання, призначені на 23.03.2022 року на 15 год. 00 хв., 19.04.2022 на 10 год. 00 хв., 23.06.2022 року на 14 год. 00 хв., 20.09.2022 року на 10 год. 00 хв. та 03.11.2022 року на 10 год. 00 хв. позивач та її представник повторно не з`явилася, хоча про час і місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили. У судове засідання, призначене на 03.11.2022 року на 10 год. 00 хв. відповідач та його представник також не прибули, були повідомлені про розгляд справи належним чином. Подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка\~у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Сторонами будь яких клопотань у судове засідання 03.11.2022 року не подано. Тобто обставин, які перешкоджають, або унеможливлюють розгляд справи не встановлено. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Виходячи з основного принципу цивільного судочинства диспозитивності, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Стандарти доказування у цивільному процесі визначені статтями 76 - 89 ЦПК України. При цьому, відповідно до ч. 1, 5, 6, 7 ст. 82 ЦПК України кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 21 січня 2021 року за наказом № 29/П позивач [PERSON] була прийнята відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецько-швейцарське підприємство з обмеженою відповідальністю «Д`ЮТІ ФРІ ТРЕЙДІНГ» на роботу на посаду прибиральниці службових приміщень МБТ на МАПП «Ужгород», що підтверджується відповідним записом за № 04 у її трудовій книжці [NUMBER] . 17.12.2021 року позивача [PERSON] було звільнено відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецько-швейцарське підприємство з обмеженою відповідальністю «Д`ЮТІ ФРІ ТРЕЙДІНГ» з роботи за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України, що також підтверджується відповідним записом за № 05 у її трудовій книжці [NUMBER] та копією наказу від 16.12.2021 року № 474/П «Про звільнення [PERSON] ». Зазначені факти не заперечуються сторонами. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: угода сторін. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України\~застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України\~не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. У постанові від 15.07.2020 р. у справі № 733/498/17 (провадження №61-7851св18) Верховний Суд зробив правовий висновок, що пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України\~можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України і раніше домовлена дата звільнення. Таким чином, трудове законодавство не передбачає обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за\~пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення. Установивши, що позивач добровільно подав власноруч написану заяву про звільнення за угодою сторін з 26 червня 2017 року, та не надав доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок чинення на нього тиску з боку роботодавця, суди дійшли обґрунтованого висновку, що звільнення позивача з підстав, передбачених\~пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП, відбулося з\~дотриманням вимог трудового законодавства. Вказаний висновок було зроблено у постанові Верховного Суду від 24.03.2020 р. у справі №553/629/18 (провадження № 61-48739св18). При цьому позивач стверджує, що звільнення відбулося за відсутності її вільного волевиявлення щодо звільнення з роботи, під тиском та примусом посадових осіб відповідача, внаслідок чого позивач залишилася без засобів існування з двома неповнолітніми дітьми, один із яких - [PERSON] , 2006 року народження являється інвалідом III групи. При цьому чоловік позивача, [PERSON] на даний час також є безробітнім. Наскільки відомо позивачу посада прибиральниці у МБТ на МАПП «Ужгород» на якій вона працювала, є вакантною, тому вона готова приступити до виконання колишніх своїх обов`язків, у випадку поновлення її на роботі судом. Оскільки, як вважає позивач, її було звільнено з порушенням вимог законодавства про працю з 17.12.2021 року, то термін вимушеного прогулу слід рахувати з дня звільнення по день винесення судового рішення (час поновлення на роботі). Суду не надана у якості доказу заява від 15.12.2021 року (або її копія) про звільнення Н.Звурської з роботи, проте, оскільки відповідач визнав існування цього доказу, а позивач не заперечує написання також заяви, суд вважає цю обставину встановленою. Суд оцінює критично надану позивачем копію довідки без дати та номеру лікуючого лікаря [PERSON] з низкою діагнозів, оскільки неможливо співставити дату виникнення цих діагнозів із датою звільнення позивача з роботи, внаслідок чого також неможливо встановити причинно наслідковий зв`язок між цими подіями. Слід зазначити, що позивач всупереч вимогам ч. 1, 5, 6, 7 ст. 82 ЦПК України не подала суду жодних доказів на підтвердження викладеного у позовній заяві; протягом 10 місяців розгляду справи від неї та/або її представника до суду не надійшло жодне клопотання про витребування доказів, про виклик та допит свідків, які би могли підтвердити обставини, викладені у позовній заяві, про проведення судової почеркознавчої експертизи, яка здатна підтвердити написання заяви під примусом та психічний і психологічний стан особи під час написання цієї заяви. Не надано суду записів відеокамер, якщо на підприємстві ведеться відеоспостереження, висновків психологів та психотерапевтів, до яких звертався працівник. Відповідач категорично заперечив існування психологічного тиску та примушування до звільнення позивача. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відсутні будь які належні та допустимі докази факту психологічного тиску для підписання заяви про звільнення за угодою сторін та примушування до звільнення, які могли бути отримані в межах розгляду цієї справи, проте не можуть бути отримані судом самостійно. Позивач не виявив зацікавленості у розгляді цієї справи. Відтак, неможливо перевірити доказами та достовірно встановити наявність та/або відсутність психологічного тиску та примушування до звільнення з боку відповідача щодо позивача, тому суд дійшов висновку, що звільнення позивача з підстав, передбачених\~пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП, відбулося з\~дотриманням вимог трудового законодавства, що є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed