Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про повернення майна, в якому просить зобов`язати [PERSON] повернути на користь позивача гаражний бокс отриманий ним за договором купівлі-продажу, нікчемність якого встановлено за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.11.2019 року у справі № 759/9441/18. В обгрунтування позову зазначає, що 02.10.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто домовленості про продаж гаражного боксу, що розташований за адресою: СТ «МИР-СЕРВІС» в м. Київ, вул. Булаховського 4 , гараж № [NUMBER] . На виконання зазначених домовленостей 02.10.2017 року відповідач у якості завдатку передав позивачеві 300, 00 доларів США, а 24.10.2017 року решту в розмірі 3500, 00 доларів США. На виконання досягнутої домовленості позивач, в свою чергу 02.10.2017 року передав відповідачу ключі від гаражного боксу. Однак, 13.11.2018 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва встановлено нікчемність даного договору купівлі-продажу та вирішено повернути сплачені кошти в розмірі 3800, 00 доларів США. Станом на момент звернення із даною заявою відповідач не повернув у власність позивачу отриманний ним гаражний бокс. На звернення позивача про повернення вказаного майна відповідач відповідає відмовою. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.08.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.12.2021 року в справі здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження жл по розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, просили задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Проаналізувавши матеріали цивільної справи, з`ясувавши думку учасників справи, допитавши свідків та докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З оредара № 11 від 05.06.2007 року вбачається, що ордер виданий [PERSON] , на право зайняття гаража № [NUMBER] в СТ «МИР-СЕРВІС» за адресою: м. Київ, вул. Булаховського 4 (а.с. 16). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.11.2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 09.03.2019 року, позов [PERSON] , до [PERSON] про стягнення грошових коштів- задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 3800, 00 доларів США (а.с.6-9). Вказаним рішенням суду достаменно встановлено, що 08.10.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було досятнуто домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу гаражу, що розташований за адресою: СТ «МИР-СЕРВИІС» м. Київ, вул. Булаховського 4, гараж [NUMBER] . На підставі зазначеної домовленості [PERSON] отримав у якості завдатку за гараж від [PERSON] грошові кошти в розмірі 300 доларів США, про що [PERSON] було написано розписку. 24.10.2017 року [PERSON] , отримав остаточну суму в розмірі 3500 доларів США, про що також була написана розписка. Натомість [PERSON] ніколи не володів зазначеним гаражем та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу гаражу підписано не було. Рішенням суду встановлена нікчемність договору, оскільки [PERSON] не мав відповідних правомочностей на укладення договору. Відповідно до ч. 4 ст. 92 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, в обгрунтування позову позивач посилається на те, що після винесення рішенням суду, зокрема визнання нікчемності договору купівлі-продажу гаражу, відповідач зобов`язаний повернути позивачу у власність гараж. Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч. 3 ст. 397 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 26 червня 2013 року у справі № 6-58цс13 зроблено висновок, що: «права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Разом із тим віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна». При цьому, суд зазначає, що з матеріалів справи не вбачається, що позивач є власником спірного гаражного боксу. Судом не беруться до уваги і свідчення свідка [PERSON] , оскільки останній надає їх тільки зі слів позивача. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що люди, які користувались паркомісцями були просто користувачами. За таких обставин, спірний гаражний бокс не може бути витребуваний у відповідача на користь особи, яка не є його власником, відповідно до статті 387 ЦК України. Аналогічний правивий висновок зроблений Верховним Судом в постанові від 20.11.2019 року у справі №442/4835/14-ц. Щодо посилання позивача в позовній заяві на приписи статті 1212 ЦК України, суд зазначає таке. Статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Посилання позивача на ст. 1212 ЦК України як на підставу звернення до суду із позовом суду також жодними доказами не доведено. Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову суд бере до уваги те, що жодних доказів на підтвердження права власності, користування чи іншого передбаченого законом чи договором права позивача на вказане майно, суду не представлено. Таке право позивач наявними матеріалами справи суду не доведено. Таким чином, для підтвердження мети та підстави звернення до суду із позовом позивачем не доведено його право на майно, яке останній просить суд зобов`язати відповідача повернути гаражний бокс, не визначено правову підставу набуття ним такого майна, а тому і необхідність, для захисту порушеного права позивача, витребування такого у відповідача. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження , а тому суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] за безпідставністю. В зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, у відповідності до вимогст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed