Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: відділ «Центр надання адміністративних послуг у м. Золотоноша» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. \~ \~ \~ \~Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] вказує, що на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку (гуртожитку) від 27 лютого 2016 року він є власниками будинку за адресою: [ADDRESS] . Однак, у вказаному будинку зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які вже понад 6 (шість) років там не проживають, комунальні платежі не сплачують, в утриманні житла участі не приймають та взагалі ним не цікавляться, та ні на що не претендують. Даний факт створює позивачу незручності та заважає повноцінно користуватися вказаним житлом та порушує його право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм нерухомим майном, тому позивач звернувся до суду з даною позовною заявою. До початку розгляду справи від [PERSON] надійшли заяви про уточнення позовних вимог, в яких він просив виключити із списку осіб, що втратили право користуватися житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Ухвалою суду від 18 серпня 2022 року відкрито провадження у даній справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. [PERSON] у судове засідання не прибув, надіславши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи. Судові повістки були надіслані рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу їх місця реєстрації, зазначену у наданих на виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України повідомленнях за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Черкаській області, повернулись з відміткою «Укрпошти» про неможливість вручення адресатам «адресат за вказаною адресою не проживає». Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено оголошення про розгляд справи. Проте, відзиву на позовну заяву, будь-яких клопотань чи заперечень вони до суду не надали. Представник третьої особи - відділ «Центр надання адміністративних послуг у місті Золотоноша» також в судове засідання не прибув, хоча про розгляд даної справи третя особа була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Згідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. Зважаючи на те, що судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про розгляд справи, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, проаналізувавши і оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29 розділу першого та главою 32 розділу другого книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що стверджується договором купівлі-продажу жилого будинку (гуртожитку), посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А. від 01 лютого 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 25. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 листопада 2021 року, [PERSON] на праві приватної власності належить жилий будинок (гуртожиток), що розташований за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Згідно з\~довідками відділу\~обліку та\~моніторингу інформації\~про реєстрацію\~місця проживання\~УДМС України\~в Черкаській\~області від\~26\~липня 2022\~року \~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно з\~ актами\~про не\~проживання особи\~за місцем\~реєстрації від\~27\~квітня 2021\~року та\~07\~квітня 2022\~року \~громадяни:\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] , [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] , [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у будинку [ADDRESS] фактично не проживають. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.Надаючи правову оцінку спірним правовідносин, суд зазначає про таке. Статтею 47 Конституції України закріплено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Вказане право охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Водночас, згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ втручання держави у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Із системного аналізу наведених норм вбачається, що виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Судом становлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не є членами родини [PERSON] , за вказаною адресою не проживають, що знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду, та підтверджено наявними доказами, актами про не проживання їх за спірною адресою. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що [PERSON] , як власник житлового будинку має право вимагати визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування спірним будинком. Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] втратили право власності, а тому і користування спірним житловим будинком, а своєю реєстрацією у будинку, який належить позивачу останні обмежують його право власності. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року по справі №212/6724/17 (пр. №61-40291св18). Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Зі змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. В заявах про уточнення позовних вимог [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив, право користування житловим будинком (гуртожитком), що розташований за адресою: [ADDRESS] , однак в первісній позовній заяві від 19 квітня 2022 року, з якою він звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області, вимоги до [PERSON] не заявлялись, клопотання про залучення його в якості співвідповідача від [PERSON] до суду не надходило. Враховуючи заявлені позивачем вимоги, вимоги національного законодавства, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо виселення [PERSON] необхідно відмовити, за таких обставин підстави для задоволення похідних вимог щодо зняття з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації також відсутні. Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] необхідно відмовити в повному обсязі. За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення з огляду на їх законність та обґрунтованість. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір у сумі 992 грн 40 коп, однак оскільки прохальна частина позовної заяви не містить клопотання щодо розподілу судових витрат у даній справі, суд приходить до висновку залишити за позивачем витрати зі сплати судового збору за звернення до суду з даним позовом.

Outcome: partial