Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] у листопаді\~2021\~року звернувся\~до Московського\~районного суду\~м.Харкова\~з позовом до [PERSON] про визнання права приватної власності на частку нерухомого майна, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , яка належала на підставі спростованої презумпції спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що 16.01.1998 року [PERSON] та [PERSON] , які є батьками [PERSON] , на підставі договору дарування подарували [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 01.06.2002 року позивач з відповідачем одружилися. 11.08.2010 року шлюб між сторонами було розірвано. Під час перебування в шлюбі [PERSON] відчужив належну йому на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] , про що було укладено договір купівлі-продажу від 24.05.2007 року. Згідно п.1.4 договору купівлі-продажу від 24.05.2007 року, квартира була продана за 217150 гривень. 24.05.2007 року отримані від продажу квартири грошові кошти у сумі 217150 гривень [PERSON] були передані на зберігання [PERSON] . 21.07.2007 року [PERSON] повернув гроші [PERSON] , який цього ж дня уклав договір купівлі-продажу квартири, за яким набув у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.2 договору купівлі-продажу квартири від 21.07.2007 року купівлю квартири вчинено за 181800 гривень. В силу законодавчо встановленої презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, по 1/2 частці кожному. При цьому, [PERSON] вважає, що належна в силу спростовної презумпції [PERSON] 1/2 частка квартири [ADDRESS] є також його приватною власністю, оскільки набута за його особисті грошові кошти, одержані від продажу об`єкта нерухомості квартири [ADDRESS] , яка була передана йому в дар та належала на праві особистої приватної власності. Враховуючи вищевикладені обставини, а саме те, що спірна квартира була набута у власність, хоча і у зареєстрованому з відповідачем шлюбі, проте, позивачем за рахунок коштів, одержаних в результаті відповідних правочинів дарування та купівлі-продажу належної йому нерухомості, тобто за рахунок належних йому особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, то позивач є її єдиним власником. Відзначає, що квартира була придбана за меншу суму грошових коштів, ніж позивачем отримано від продажу своєї власної квартири. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 02.12.2021 року було відкрито провадження у справі. Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 року №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», змінено територіальну підсудність Московського районного суду м.Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Чуванову А.М. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 06.07.2022 року прийнято до провадження позовну заяву та вирішено розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позову заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначила, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбавалась під час перебування в шлюбі на спільні кошти подружжя, за її згоди, як дружини покупця, у спільну сумісну власність. Підпис на заяві про згоду було засвідчено нотаріально, як передбачено чинним законодавством. А підпис позивача на договорі купівлі-продажу спірної квартири та подальша його державна реєстрація є доказом того, що позивач не заперечував, що квартира придбана за спільні кошти та у спільну сумісну власність подружжя. Про передачу позивачем грошей від продажу його квартири на зберігання третій особі відповідачу взагалі не було нічого відомо. Тому, справжність розписок, які надані позивачем в якості доказів по справі, викликає великі сумніви. Вважає, що позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що на оплату вартості придбаного об`єкта нерухомості позивачем було сплачено саме ті кошти, які були отримані ним від продажу власної квратири (а.с.71-74). Відповідачем до суду через канцелярію надано клопотання про призначення судової експертизи. [PERSON] зазначає, що позивачем в якості доказу по справі надані копії 2-х розписок від 24.05.2007 року та від 21.07.2007 року. Строк написання цих розписок викликає великі сумніви. Для визначення давності написання вищезазначених розписок необхідні спеціальні знання, у зв`язку з цим з`явилась необхідність проведення судової експертизи давності складання документа (а.с.78-79). Ухвалою суду від 27.10.2022 року відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про призначення судової експертизи. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив вимоги задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Зазначив, що спірну квартиру вони не ділили, оскільки дружина немає ніякого відношення до цієї квратири. Квартиру він оформив на себе та вважає, що ця квартира є повністю його, бо придбана за гроші від продажу його власної подарованої батьками квартири. На теперішній час відповідач в усній формі пред`являє до нього претензії з приводу спірної квартири. Необхідності в призначенні експертизи він не бачить. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Згідно норми ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, у відповідності до вимог ст.223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача та його свідка, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1\~ст.19 ЦПК України\~суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Нормою\~ст. 16 ЦК України\~передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 01.06.2002 року (а.с.21).11.08.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.22). Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 21.07.2007 року, [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.18-19). Статтею 60 СК України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено\~статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини 3\~статті 61 СК України\~кореспондує частині 4\~статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2\~статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. За вимогами частин першої, другої\~статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою\~статті 65 СК України,\~для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Статтею 57 Сімейного кодексу України\~визначено майно, яке є особистою приватною власністю чоловіка, дружини, таким є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Суд вважає, що презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за його особисті кошти, отримані від продажу квартири в м.Вінниці, а тому доходить висновку про відмову в позові [PERSON] про визнання права приватної власності на частку нерухомого майна. Та обставина, що спірна квартира [ADDRESS] , придбана 21.07.2007 року незадовго після продажу 24.05.2007 року квартири в м.Вінниці, яка на праві особистої власності належала позивачу, не спростовує презумпцію спільності майна подружжя, оскільки належних доказів, що гроші від продажу належної позивачу нерухомості витрачені на придбання спірної, позивачем не надано. Згідно долученої до відзиву відповідачкою заяви від 21.07.2007 року приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Васіковій Ю.В., [PERSON] дає згоду на купівлю її чоловіком [PERSON] за суму та на умовах на свій розсуд квартири [ADDRESS] (а.с.75). Отже, зміст нотаріально посвідченої заяви підтверджує те, що спірна квартира придбана за кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя, і придбана квартира буде об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та придбана в інтересах сім`ї. Таким чином, встановивши вказані обставини, суд приходить до висновку про належність спірного майна сторонам на праві спільної сумісної власності, а не позивачу на праві особистої приватної власності. При цьому,\~покази свідка\~ [PERSON] про те, що він допомагав продавати товаришу квартиру в м.Вінниці, перевозити маму та гроші до м.Харкова жодним чином не спростовують висновків суду. Також, та обставина, що 217150 гривень, виручених від продажу квартири в місті Вінниці, було повністю достатньо для придбання спірної нерухомості в місті Харкові не спростовують висновків суду, оскільки позивач не надав достовірних та достатніх доказів використання отриманих ним коштів для придбання нерухомості в місті Харкові. Згідно із ч. 1\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України . Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1\~ст. 76 ЦПК України ). Відповідно до частини першої\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 1, 3\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, встановлені судом обставини, надану правову кваліфікацію поданим сторонами доказам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed