Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

23 квітня 2021 року позивач звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним договір іпотеки від 19 жовтня 2007 року № 1449-Н/1, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. та зареєстрованого в реєстрі № 2680 та зареєстрованої заборони відчуження в реєстрі під 2681. Позов мотивований тим, що 06 листопада 1993 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. У період шлюбу за спільні кошти придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . 19 жовтня 2007 року [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» укладений кредитний договір № 8/2007/840-К/1449-Н, відповідно до умов якого позичальник отримав у користування грошові кошти в розмірі 59\~770,20 доларів США. 19 жовтня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» укладено договір поруки. 19 жовтня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» укладено договір іпотеки № 1449-Н/1, відповідно до умов якого передав в іпотеку житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Позивач не давала свою письмову згоду на укладення договору іпотеки, що є підставою для визнання його недійсним. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2022 року залучено ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача письмово просила справу розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву від нього не надходило. Представник відповідача ПАТ КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.Ю. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. У відзиві на позов представник відповідача, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 06 листопада 1993 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб (а.с. 3-6). 19 жовтня 2007 року між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. за реєстровим № 2675, відповідно до умов якого [PERSON] придбав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с. 73). Також 19 жовтня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» укладено договір іпотеки № 1449-Н/1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. за реєстровим № 2681, відповідно до умов якого [PERSON] з метою забезпечення виконання ним зобов`язань за кредитним договором № 8/2007/840-К/1449-Н від 19 жовтня 2007 року передав в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с. 68-69). 19 жовтня 2007 року [PERSON] дала згоду своєму чоловіку [PERSON] купити за ціну та на умовах за його розсудом на його ім`я житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на [ADDRESS] , та передати вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в іпотеку. Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. за реєстровим № 2674 (а.с. 75). Положеннями статті 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. При цьому висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину. В даному випадку, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які підтверджують наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки. Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення закріплені у ч. 3 ст. 368 ЦК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Положеннями ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України врегульовано, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Відповідно до статті 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Зазначені положення законодавства свідчать, що обов`язковими умовами відповідальності особи (другого з подружжя) за договором іпотеки є: 1) наявність у особи основного зобов`язання на підставі договору,закону або рішення суду; 2) наявність у особи статусу іпотекодавця (боржника або майнового поручителя); 3) надання письмової нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя на укладення договору іпотеки. Суд звертає увагу, що позивач на вимогу закону надала нотаріусу письмову заяву про надання згоди на укладення договору іпотеки та передачу її чоловіком [PERSON] житлового будинку за адресою: [ADDRESS] в іпотеку. Таким чином, позивачем не доведено порушень щодо посвідчення нотаріусом договору іпотеки, а також як і порушень майнових прав позивача у праві її спільної сумісної власності щодо майна переданого у іпотеку. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що позов задоволенню не підлягає, тому судові витрати покладаються на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed