Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 15 листопада 2008 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, від якого у них народилися двоє дітей сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Посилається на те, що протягом останніх років сімейне життя між ними суттєво погіршилося, що в кінцевому рахунку призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Як виявилося, кожен з них має протилежні погляди на шлюб та сім`ю, відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності сімейних проблем, не здатна підтримувати нормальну атмосферу у родині. Вони не розуміють один одного, стали байдужими, втратили почуття любові та поваги, що призвело до того, що вони розійшлися та не проживають разом понад півроку. Відтак подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе і є таким, що суперечить його інтересам та інтересам спільних дітей, які залишилися проживати разом з ним та перебувають на його повному та самостійному утриманні, в той час як відповідач переїхала до батьківського будинку, де також зареєструвала своє місце проживання, та окрім цього має намір виїхати на постійне проживання за межі України. Вказує, що досягли з відповідачем усної згоди щодо місця проживання спільних дітей разом з ним. На підставі наведених аргументів просить позов задовольнити.\~\~\~ У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак подав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечив.\~\~ Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, попередньо подала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечила проти їх задоволення. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи та подані учасниками заяви, суд приходить до такого висновку. Встановлено, що 15 листопада 2008 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис № 81, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане вказаним виконавчим комітетом 15 листопада 2008 року. Також встановлено, що за час перебування в шлюбі у сторін народилися двоє синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями свідоцтв про народження дітей серії [NUMBER] та [NUMBER] , виданими виконавчим комітетом Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області 08 лютого 2010 року та 25 лютого 2016 року відповідно. Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося, про що свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують. Неявку сторін у судове засідання та визнання відповідачем позову суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін та інтересам їх малолітніх дітей. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість\~\~ і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам спільних дітей, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Приймаючи рішення про задоволення позову й в частині щодо залишення малолітніх дітей на проживання разом з батьком, суд керується позицією Верховного Суду, що була висловлена ним у справі\~ № 200/952/18 у постанові від 15 січня 2020 року, де Судом зокрема зазначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Оскільки у даному випадку спір між сторонами з цього приводу відсутній, що також встановлено судом на підставі заяви відповідача, в якій остання визнала позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає за можливе залишити дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживати разом з позивачем [PERSON] . Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати в розмірі 992,40 грн сплаченого судового збору.

Outcome: approved