Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що вони з відповідачкою зареєстрували шлюб 21 травня 2011 року. Від шлюбу в них народилось двоє дітей:син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначав, що протягом останніх років сімейні стосунки між ним та відповідачкою поступово погіршувались, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, втрачено почуття любові, що призвело до постійних сварок та , як наслідок, до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Крім того, позивач вказував на те, що на даний час вони з відповідачкою дійшли згоди щодо місяця проживання їхніх неповнолітніх дітей. Так, донька [PERSON] буде проживати з відповідачкою, а син [PERSON] з ним. Питання про стягнення аліментів у них з відповідачкою не виникає, так як вони кожен окремо беруть на себе зобов`язання утримувати дитину, яку буде проживати з кожним із них. А тому позивач вважає, що їхній шлюб з відповідачкою існує лише формально й подальше збереження сім`ї є неможливим і суперечить його інтересам та намірам. Просить шлюб з відповідачкою розірвати, та після розірвання шлюбу доньку [PERSON] залишити проживати з відповідачкою, а сина [PERSON] з ним. \~ \~ \~ \~ В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та зазначив, що вимоги, викладені в позові підтримує повністю, просить їх задовольнити з підстав, наведених в ньому. \~ \~ \~ \~ В судове засідання відповідачка [PERSON] також не з`явилася, однак надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Вимоги, викладені в заяві позивача , визнала повністю, не заперечує проти задоволення позову, в тому числі і під час підготовчого розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Так, в судовому засіданні встановлено, що між позивачкою та відповідачем був зареєстрований шлюб 21 травня 2011 року, який на даний час існує лише формально, оскільки між подружжям виникла неприязнь один до одного, шлюбні відносини припинені. Від шлюбу у подружжя народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . За таких обставин подальше спільне проживання подружжя є неможливим. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам спільних дітей, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. \~ \~ \~ \~ Приймаючи рішення про задоволення позову й в частині вимоги щодо залишення малолітньої доньки на проживання з матір`ю, а малолітнього сина з батьком, суд керується позицією Верховного Суду, що була висловлена ним у справі №200/952/18 у постанові від 15 січня 2020 року, де Судом, зокрема, зазначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. \~ \~ \~ \~ Оскільки в даному випадку спір між сторонами з цього приводу відсутній, що встановлено судом на підставі наявних у справі доказів, суд вважає за можливе сина [PERSON] залишити проживати з позивачем, а доньку [PERSON] з відповідачкою. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів. Поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ч 1, ч. 2\~ст. 161 СК України\~передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3\~ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване\~ст. 33 Конституції України. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Принцип статті 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що випливає як зі змісту\~статті 141 Сімейного кодексу України, Так зі змісту Конвенції про права дитини, тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.\~\~ Враховуючи всі обставини справи в сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дітей, враховуючи вік дітей, приймаючи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд вважає, що місцем проживання дітей слід визначити за місцем проживання батька, та матері, що буде відповідати їхнім інтересам та вимогам закону. При цьому визначення місця проживання дитини з батьком або з матір`ю не позбавляє когось із них матір права виховувати дітей, утримувати їх та спілкуватися з ними, а батько(мати) не повинен чинити матері(батькові) у цьому перешкод. Отже, за встановлених у судовому засіданні обставин, суд вважає, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved