Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила розірвати шлюб, укладений з останнім, а також стягнути на її користь з відповідача аліменти на утримання доньки. В обґрунтування заявленого посилалася на те, що між сторонами було укладено шлюб, в якому народились дитина, батьком якої є відповідач. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. У них різні погляди на життя і часто виникають сварки. З вини обох сторін сумісне життя і збереження сім`ї стали неможливими, фактичні шлюбні відносини між ними припиненні, спільне господарство не ведеться. Крім того вказала, що дитина постійно проживає з позивачкою, між сторонами не досягнуто згоди щодо розміру аліментів, які будуть сплачуватися відповідачем на утримання їх спільної дитини та способу їх сплати, відповідач не надає коштів на утримання доньки, відповідні витрати, на даний час позивачка здійснює самостійно. 18.08.2022 судом ухвалено заочне рішення, яким задоволено вищевказані позовні вимоги в повному обсязі. Однак 15.09.2022 стороною відповідача подано заяву про перегляд означеного судового рішення, така заява за ухвалою суду від 04.10.2022 була задоволена,заочне рішення скасовано, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивачка не з`явилась, однак її представник адвокат Михалків Б.І. 09.11.2022 подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак його представник адвокат Бобонич В.І. подав заяву, в якій визнав позов частково, зазначив, що погоджується розірвати шлюб та на розмір аліментів у сумі 2000 грн. В заяві про перегляд заочного рішення вказував, що сума аліментів у 5000 грн. є надмірним тягарем для нього, так як у нього нема постійного джерела доходу. За положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, надавши оцінку наявним у справі доказам, суд приходить до наступного висновку. 11 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області видано Свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] від 11.04.2013, актовий запис № 110. Прізвище після одруження: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] . У шлюбі\~у сторін\~народилась дитина\~-\~ [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження видане відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, серія [NUMBER] від 15.10.2013, актовий запис № 1264. За твердженням позивачки, яке не заперечувалося відповідачем, спільне життя між подружжям не склалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, шлюб існує формально, сторони проживають окремо. Примирення з відповідачем неможливе, позивачка наполягає на розірванні шлюбу. Відповідно до положень ст. ст. 24, 56 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З`ясувавши фактичні обставини справи, дійсні причини позову, а також приймаючи до уваги визнання позову відповідачем у цій частині, суд у відповідності до ст.112 СК України вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, а тому згідно вимог ч.3 ст. 105 СК України даний шлюб слід розірвати. Частиною 2 статті 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч. 2 ст. 141 СК України). Згідно з ч. 1 ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Частиною 2 цієї статті регламентовано, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказаний розмір є гарантованим. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Так, суд приймає до уваги те, що наразі дитина позивачки та відповідача проживає разом з матір`ю, за твердженням останньої, яке не спростоване відповідачем, тягар матеріального утримання дитини покладено на неї. Окрім цього судом не встановлено наявність у відповідача інших утриманців, незадовільного стану здоров`я чи скрутного матеріального становища. Разом з цим суд приймає до уваги доводи відповідача про те, що він не має постійного джерела доходу, офіційно не працевлаштований, а також часткове визнання ним позову в сумі аліментів у 2000 грн. При цьому суд зауважує, що сприймає твердження відповідача про гарантований розмір аліментів критично, так як навіть рекомендований державою прожитковий мінімум на дитину в достатній мірі не задовольнить потреби такої. Тож вимога\~позивачки про\~стягнення з\~відповідача на\~її користь\~аліментів на\~утримання малолітньої\~доньки [PERSON] ,\~ [INFO] \~у твердій\~грошовій сумі\~в розмірі\~5000\~гривень щомісячно, підлягає до часткового задоволення, а саме зі стягненням аліментів в сумі 3000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд враховує, що позивачкою при зверненні до суду з розглядуваним позовом в частині позовної вимоги про розірвання шлюбу сплачено судовий збір у сумі 992, 40 грн., а за вимогу про стягнення аліментів такий не сплачувався відповідно до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути суму у 595, 44 грн. (за розгляд\~судом однієї\~неоплаченої вимоги\~немайнового характеру\~ стягнення\~аліментів) з відповідача на користь держави, а 992, 40 грн. з відповідача на користь позивачки (за розгляд судом вимоги немайнового характеру розірвання шлюбу).

Outcome: approved