Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

В травні 2020 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Державний нотаріус п?ятої Київської нотаріальної контори Грищенко Ольга Василівна; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] про визнання заповіту недійсним, визнання договорів частково недійсними, визнання права власності на майно. В обґрунтування позову зазначила, що 29.04.2016 року між позивачкою та [PERSON] у Святошинському районному у м.Києві відділі державної реєстрації було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис №331. 22.11.2019 року відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер. Так, 24.01.2020 року [PERSON] звернулась до державного нотаріуса П`ятої КДНК Гриценко О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті померлого [PERSON] . За заявою позивачки державний нотаріус П`ятої КДНК Гриценко О.В. відкрила спадкову справу № 65402776. Згодом під час відкриття спадкової справи позивачу стало відомо, що 05.05.2004 року [PERSON] , який помер [INFO] , склав заповіт, який зареєстрований в реєстрі за №4-779, згідно якого зазначено, що все майно, яке належить [PERSON] належить його дітям- [PERSON] та [PERSON] . Так, з даним заповітом не погоджується позивачка, оскільки даний заповіт охоплює спадкове майно,1/2 частини якого є власником позивач. Також позивачка зазначає, що померлий [PERSON] в період з 2003 року по 2006 рік мав алкогольну залежність, яка супроводжувалась алкогольним делірієм, що в свою чергу призводило до несвідомих вчинків. Тобто заповіт, який був складений спадкодавцем в період його залежності та лікування від алкогольної залежності є сумнівним, зважаючи на те, що на момент складання оскаржуваного заповіту за померлим [INFO] [PERSON] на підставі права власності жодного майна не було зареєстровано. Так, з березня 2006 року позивач та спадкодавець після знайомства розпочали зустрічатись, а в кінці 2007 року на початку 2008 року почали спільно проживати та вести спільне господарство. 29.06.2010 року згідно договору купівлі- продажу, посвідченого ПН КМНО Таран Я.Є. спадкодавцем було придбано однокімнатну квартиру загальною площею- 26,30 кв.м. Під час укладення даного договору купівлі-продажу , [PERSON] було складено розписку,відповідно до якої спадкодавець підтверджує, що Ѕ частина однокімнатної квартири, загальною площею -26,30 кв.м. належить позивачу, оскільки нею , під час придбання квартири було внесено 50% вартості. Крім того, 26.09.2012 року згідно договору купівлі- продажу, посвідченого ПН КМНО Поповченко Ю.В. спадкодавцем було придбано однокімнатну квартиру загальною площею- 19,6 кв.м. Під час укладення даного договору купівлі-продажу , [PERSON] було складено розписку,відповідно до якої спадкодавець підтверджує, що Ѕ частина однокімнатної квартири, загальною площею -19,6 кв.м. належить позивачу, оскільки нею , під час придбання квартири було внесено 50% вартості. 17.10.2013 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого ПН КМНО Бочаровою С.В. спадкодавцем було придбано однокімнатну квартиру загальною площею- 24,9 кв.м. Під час укладення даного договору купівлі-продажу, [PERSON] було складено розписку, відповідно до якої спадкодавець підтверджує, що Ѕ частина однокімнатної квартири, загальною площею - 24,9 кв.м. належить позивачу, оскільки нею, під час придбання квартири було внесено 50% вартості. Отже позивач вважає, що вищезазначені квартири придбавались саме в рівних долях за кошти позивача та померлого. Крім того позивачка зазначає, що з моменту спільного проживання зі спадкодавцем, остання постійно працювала та в основному матеріально забезпечувала сім`ю, натомість [PERSON] , який помер [INFO] приносив значно менший дохід, а останні чотири роки свого життя взагалі був безробітній. У зв`язку з викладеним, позивач вважає, що заповіт складений [PERSON] є недійсним, оскільки був складений заповідачем під час захворювання, яке пов`язане з алкогольною залежністю. Так, даний заповіт порушує права та інтереси позивача, оскільки частка спадкового майна належить позивачу, про що підтверджують власноруч написані спадкодавцем розписки. На підставі викладеного просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 28.05.2022 року відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. 22.06.2020 року На адресу суду від представника відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Так в обґрунтування відзиву зазначає, що на момент підписання заповіту волевиявлення [PERSON] було вільним, відповідало його волі, померлий абсолютно усвідомлював значення своїх дій та керувати ними. Щодо посилань позивача на те, що в кінці 2007 року вони почали жити з померлим та вести спільне господарство, представник відповідачів зазначає, що такі обставини не відповідають дійсності, оскільки на той момент позивачка перебувала у шлюбі зі своїм першим чоловіком, відповідно проживала із з ним. Щодо розписок, про які зазначає позивач, представник відповідачів зазначає, що такі розписки є нікчемними в силу закону, оскільки у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, а оскільки розписки надані позивачем нотаріально не посвідчені, вони є нікчемними. У зв`язку з викладеним відповідачі вважають, що вищенаведені обставини свідчать про відсутність порушеного права інтересу позивача та у зв`язку з цим відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 22.06.2020 року на адресу суду від відповідачів надійшла зустрічна позовна заява про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування. Так в обґрунтування зустрічної позовної заяви, зазначають, що відповідачі є дітьми померлого [PERSON] . Так,05.05.2004 року [PERSON] все своє майно, де б воно не було та з чого воно не складалось, в тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів своїм дітям [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному, що підтверджується заповітом від 05.05.2004 року, посвідченим державним нотаріусом КДНК Мельник І.Р. 22.11.2019 року відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер. Державний нотаріус П`ятої КДНК Гриценко О.В. відкрила спадкову справу № 65402776. Так, 18.03.2020 року син померлого [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини до П`ятої КДНК. 19.05.2020 року донька померлого [PERSON] також звернулась із заявою про прийняття спадщини до П`ятої КДНК. В подальшому позивачі за зустрічним позовом звернулись до державного нотаріуса Гриценко О.В. із зверненням про вчинення нотаріальних дій та із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак їм було відмовлено у видачі свідоцтва та у вчиненні інших нотаріальних дій, у зв`язку з тим, що [PERSON] звернулась до суду про визнання права власності на спадкове майно та визнання заповіту недійсним. У зв`язку із цим, позивачі за зустрічним позовом змушені звертатись до суду із зустрічним позовом. Також представник позивачів за зустрічним позовом зазначає, що нерухоме майно належало померлому [PERSON] на праві приватної власності та входить до обсягу спадщини, яка за заповітом успадковується позивачами в рівних частинах кожному. У зв`язку з викладеним, оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту та враховуючи те, що [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання заповіту недійсним, про визнання договорів частково недійсними, визнання права власності на майно, позивачі вважають, що позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. 28.09.2020 року Через канцелярію суду від представника позивача- адвоката Титаренко О.В. надійшли заперечення на відзив в яких остання наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 12.01.2021 року Від представника відповідачів надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій останній просить відмовити у задоволенні позивних вимог, в частині визнання частково недійсними договорів у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Ухвалою суду від 18.01.2021 року прийнято зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Державний нотаріус П`ятої київської нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівни про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування та зустрічний позов об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Державний нотаріус п`ятої Київської нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівна; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] про визнання заповіту недійсним, визнання договорів частково недійсними, визнання права власності на майно. 04.02.2021 року від представника позивача за первісним позовом - адвоката Титаренко О.В. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якій остання просить відмовити в задоволенні даної зустрічної позовної заяви. 19.02.2021 року На адресу суду від представника відповідачів за первісним позовом -адвоката Титикало Р.С. надійшла відповідь на відзив, в якій він просить зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Державний нотаріус П`ятої київської нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівни про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 03.06.2021 року клопотання позивача за первісним позовом [PERSON] - адвоката Титаренко Ольги Володимирівни про витребування доказів у цивільній справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Державний нотаріус п`ятої Київської нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівна; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] про визнання заповіту недійсним, визнання договорів частково недійсними, визнання права власності на майно за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Державний нотаріус П`ятої київської нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівни про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування задоволено та Витребувано з Комунального некомерційного підприємства «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» інформацію з її документальним підтвердженням про перебуванні на наркологічному обліку та лікуванні [PERSON] [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ), який помер [INFO] в період з 1993 року по 2008 рік. 01.07.2021 року Від представника позивача за первісним позовом [PERSON] - адвоката Титаренко О.В. надійшла заява про уточнення позовних вимог. В якій представник позивача за первісним позовом просить прийняти до розгляду дану заяву. Ухвалою суду від 01.07.2021 року заяву представника позивача за первісним позовом про уточнення позовних вимог у цивільній справі за за первісним позовом [PERSON] , представника відповідачів за первісним позовом [PERSON] , розглянувши у підготовчому засіданні в приміщення суду в м. Києві питання про прийняття до розгляду заяви представника позивача за первісним позовом про уточнення позовних вимог у цивільній справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Державний нотаріус п`ятої Київської нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівна; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] про визнання заповіту недійсним, визнання договорів частково недійсними, визнання права власності на майно за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Державний нотаріус П`ятої київської нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівни про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування прийнято до розгляду. 10.08.2021 року Через канцелярію суду представником відповідачів за первісним позовом - адвокатом Титикало Р.С. подані заперечення на заяву про збільшення позовних вимог, в яких просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. 09.11.2021 року від [PERSON] надійшла заява про залучення його до участі у справі в якості третьої особи. Так, 10.11.2021 року протокольно суд ухвалив залишити дану заяву без розгляду за необґрунтованістю. Ухвалою суду від 10.11.2021 року постановлено закрити підготовче провадження у справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Державний нотаріус п`ятої Київської нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівна; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] про визнання заповіту недійсним, визнання договорів частково недійсними, визнання права власності на майно за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Державний нотаріус П`ятої київської нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівни про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування та призначити справу до судового розгляду по суті. 18.10.2022 року від позивача за первісним позовом [PERSON] надійшло клопотання про призначення по справі посмертної судово-психіатричної експертизи. Також 18.10.2022 року від позивачки за первісним позовом [PERSON] надійшло клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи. 02.11.2022 року від представника відповідачів за первісним позовом - адвоката Титикало Р.С. надійшла заява про відмову від частини позовних вимог, в якій представник просить прийняти дану відмову позивачів за зустрічним позовом від частини позовних вимог та закрити в цій частині провадження. Ухвалою суду від 02.11.2022 року у задоволенні клопотання позивача за первісним позовом [PERSON] про призначення судової-почеркознавчої експертизи у цивільній справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Державний нотаріус п`ятої Київської нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівна; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] про визнання заповіту недійсним, визнання договорів частково недійсними, визнання права власності на майно, за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Державний нотаріус П`ятої київської нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівни про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування відмовлено. Ухвалою суду від 02.11.2022 року у задоволенні клопотання позивача за первісним позовом [PERSON] про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи у цивільній справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Державний нотаріус п`ятої Київської нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівна; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] про визнання заповіту недійсним, визнання договорів частково недійсними, визнання права власності на майно, за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Державний нотаріус П`ятої київської нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівни про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування відмовлено. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом - [PERSON] первісний позов підтримала в повному обсязі, просила задовольнити з підстав викладених у ньому. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити в повному обсязі. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідачів за первісним позовом, позивачів за зустрічним позовом- адвокат Титикало Р.С. наполягав на задоволенні зустрічних позовних вимог, з підстав викладених у ньому та просив відмовити у задоволенні первісного позову у повному обсязі за недоведеністю та необґрунтованістю. Треті особи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені, причини неявки суду не повідомили. Суд, заслухавши вступне слово сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивачка за первісним позовом послалася як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень сторін та поданих доказів, та на які позивачі за зустрічним позовом посилались як на підставу своїх вимог, що викладені у зустрічному позові та підтверджені доданими до нього доказами, які були також досліджені судом, з урахуванням заперечень сторін та поданих доказів, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що 05 травня 2004 року [PERSON] був складений заповіт, посвідчений та зареєстрований за №4-779 нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Мельником І.Р., в якому [PERSON] заповів, що все його майно, де б воно було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право, він заповідає [PERSON] та [PERSON] (а.с. 79 том 1). Також суд встановив, що за договором купівлі-продажу від 29.06.2010 року була придбана однокімнатна квартира загальною площею - 26,30 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . За зазначеним договором покупцем виступав [PERSON] (а.с. 20 том 1). За договором купівлі-продажу від 26.09.2012 року була придбана однокімнатна квартира загальною площею - 19,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . За зазначеним договором покупцем виступав [PERSON] (а.с. 22 том 1). За договором купівлі-продажу від 17.10.2013 року була придбана однокімнатна квартира загальною площею - 24,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . За зазначеним договором покупцем виступав [PERSON] (а.с. 24 том 1). 07 листопада 2012 року [PERSON] був виданий державний акт Серія НМ №154892 на право власності на земельну ділянку площею 0,0601 га (кадастровий номер 3221455300:01:012:0412) за адресою [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки №4498 від 20.09.2005 року (а.с. 99 том 1). 12.08.2015 року була здійснена державна реєстрація земельної ділянки площею 0,0601 га (кадастровий номер 3221455300:01:012:0412) за адресою [ADDRESS] на праві власності [PERSON] (а.с. 26 том 1). 29 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 29 квітня 2016 року (а.с. 15 том 1). Договором № SAMDNWFD0072472132701 від 15.09.2016 року на ім`я [PERSON] був відкритий вклад «Стандарт» строковий на 3 міс. в АТ КБ «ПРИВАТБАНК». 10 серпня 2017 року було зареєстровано право власності [PERSON] на однокімнатну квартиру, загальною площею 28,7 кв.м., за адресою [ADDRESS] (а.с. 27 том 1). За договором купівлі-продажу від 02 жовтня 2018 року була придбана двокімнатна квартира загальною площею - 73,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . За зазначеним договором покупцями виступали [PERSON] та [PERSON] (а.с. 181 том 2). Встановленим також є те, що 11.02.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П., зареєстрований в реєстрі за №956, відповідно до якого квартира [ADDRESS] вважається особистою приватною власністю [PERSON] , на ім`я якої вона зареєстрована, подальше володіння, розпорядження і користування нею здійснюється самостійно, на власний розсуд і не потребує будь-якого погодження (а.с. 71 том 2). 11.04.2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Василенком О.А., відповідно до якого: при укладенні договору купівлі-продажу та/або попередніх договорів купівлі-продажу відносно квартири [ADDRESS] , зазначена нерухомість буде вважатися особистою приватною власністю Дружини, [PERSON] , на ім`я якої вона буде зареєстрована, подальше володіння, розпорядження і користування нею здійснюється самостійно, на власний розсуд і не потребує будь-якого погодження (а.с. 72 том 2). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] від 25 листопада 2019 року (а.с. 16 том 1). 24 січня 2020 року [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини після [PERSON] , який помер [INFO] , до П`ятої Київської державної нотаріальної контори (а.с. 17 том 1). 24 січня 2020 року Державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. була зареєстрована спадкова справа № 44/2020 щодо спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 18 том 1). Під час відкриття спадкової справи №44/2020 [PERSON] стало відомо, що 05 травня 2004 року [PERSON] був складений заповіт, посвідчений та зареєстрований за №4-779 нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Мельником І.Р. З даним заповітом [PERSON] не погоджується, на підставі чого нею була подана позовна заява до Святошинського районного суду міста Києва, щодо якої суд зазначає наступне. 1) Щодо позовної вимоги про визнання заповіту недійсним: Судом встановлено, що [PERSON] 05 травня 2004 року склав заповіт, посвідчений та зареєстрований за №4-779 нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Мельником І.Р., в якому [PERSON] заповів, що все його майно, де б воно було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право, він заповідає [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Згідно з положеннями статті 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236 - 1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (далі Постанова ПВСУ №7 від 30.05.2008 року), - заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини. Відповідно до положень ст.ст. 1247, 1248 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Всебічно, повно та об`єктивно дослідивши докази, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, суд встановив, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, викладений у вигляді письмового документу, підписаний безпосередньо заповідачем у присутності нотаріуса, посвідчений нотаріусом, відповідно до вимог законодавства. Заповіт містить відомості про встановлення нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Мельником І.Р. особи заповідача та перевірено його дієздатність. У своїй позовній заяві Позивачка просить визнати заповіт недійсним зважаючи на те, що [PERSON] в період із 2003 року по 2006 рік мав алкогольну залежність, яка супроводжувалась алкогольним делірієм, що призводило до несвідомих вчинків. Згідно статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Статтею 204 ЦК України закріплюється презумпція правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивачка посилається на те, що [PERSON] на момент укладення заповіту мав алкогольну залежність, через що складення ним заповіту у період залежності та лікування від алкогольної залежності, є сумнівним. На підставі зазначеного [PERSON] висуває вимогу про визнання недійсним заповіту, посвідченого державним нотаріусом Мельник І.Р. П`ятої київської державної нотаріальної контори від 05 травня 2004 року за реєстровим № 4-779. Згідно із ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Системний аналіз ЦК України свідчить, що підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 29.02.2012 року у справі №6-9цс12, - підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року у по справі №6-131цс14. Відповідно до п.18 Постанови ПВСУ №7 від 30.05.2008 року, - для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Досліджуючи матеріали справи, суд встановив відсутність належних та допустимих доказів, які підтверджують, що [PERSON] на момент укладення заповіту мав алкогольну залежність, що могло вплинути на усвідомлення ним значення своїх дій на момент укладання заповіту. У свою чергу, у своїй позовній заяві [PERSON] зазначила, що під час попереднього засідання надасть копії довідок, що підтверджують алкогольну залежність [PERSON] в період з 2003 року по 2006 рік, яка супроводжувалась алкогольним делірієм, що в свою чергу призводило до несвідомих вчинків. 06.10.2020 року судом було отримано клопотання від представника [PERSON] про витребування з КНП «ЛМНКЛ «Соціотерапія» інформацію з її документальним підтвердженням про перебування на наркологічному обліку та лікуванні [PERSON] в період з 1993 року по 2008 рік. 03 червня 2021 року ухвалою Святошинського районного суду міста Києва дане клопотання було задоволено. Було витребовано з Комунального некомерційного підприємства «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» інформацію з її документальним підтвердженням про перебування на наркологічному обліку та лікуванні [PERSON] , який помер [INFO] в період з 1993 року по 2008 рік. 05.07.2021 року на адресу суду надійшла відповідь №641 Комунального некомерційного підприємства «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» в якому було повідомлено про те, що гр. [PERSON] проходив лікування в наркологічному відділенні №3 у 1994 році та відповідно до акту від 22.12.2020 про знищення архівних документів, строки яких закінчились, медичні картки стаціонарних хворих та амбулаторні медичні картки за період з 1993 року по 1995 рік знищено. Про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи Позивачка у належний термін не заявила. Відповідно до пункту 8 частини 2 статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд, зокрема, вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста. Відповідно до вимог ст. ст. 103, 105 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Призначення експертизи судом є обов`язковим якщо заявлене клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: характер і ступінь ушкодження здоров`я; психічний стан особи; вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Підготовче засідання було закрите ухвалою Святошинського районного суду міста Києва 10 листопада 2021 року. На момент закриття підготовчого судового засідання Позивачка за первісним позовом про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи не заявляла. Від [PERSON] 18.10.2022 року надійшло клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. На вирішення експертам прохала поставити наступні питання: 1) чи страждав [PERSON] будь-яким (хронічними), психічними захворюваннями які перешкоджали йому розуміти значення своїх дій та (або) чи міг керувати ними? 2) Чи розумів [PERSON] 05 травня 2004 року, під час підписання заповіту, значення своїх дій та керувати ними? В обґрунтування подання даного клопотання [PERSON] вказує, що раніше з вказаним клопотанням не заверталася так як вказані обставини раніше відповідачами не заперечувались. Але суд не бере до уваги дані твердження, оскільки 22.06.2020 року суд отримав відзив на позовну заяву від [PERSON] та Громадянки [PERSON] , в якій вони вказали, що жодних проявів алкоголізму [PERSON] не мав, був дієздатним, адекватним та свідомим громадянином, жодних розладів психіки та порушень поведінки [PERSON] також не мав, тому підстави для визнання заповіту недійсним відсутні. На даних фактах [PERSON] та Громадянка [PERSON] наголошували неодноразово у своїх заявах по суті справи (а.с. 44, 70-73, 125-126 том 1), про це неодноразово зазначалось у судових засіданнях. Отже, вказані обставини заперечувались відповідачами з моменту відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 222 ЦПК України клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин у підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Згідно з ч. 2 ст. 222 ЦПК України, суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом. Зважаючи на зазначене, враховуючи, що поважні причини пропуску строку для розгляду даного клопотання, яке не було заявлено у підготовчому провадженні,відсутні, суд відмовив у задоволенні такого клопотання та вирішує питання про визнання заповіту недійсним, складеного [PERSON] 05 травня 2004 року, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Показання свідка [PERSON] про те, що [PERSON] у 2004 році випивав, були припадки епілепсії, показання свідка [PERSON] про те, що [PERSON] взловживав алкоголем, у нього були приступи епілепсії на роботі, свідка [PERSON] про те, що вона знаходила спиртні напої у [PERSON] , у нього були напади епілепсії, вона вмовляла його піти лікуватися, через три дні його вигнали з лікарні, він порушував поведінку, не пив до 2001 року, потім знову зірвався, отримав гіпертонічну хворобу 2 ступеню, до кінця 2003 року не пив, потім теж зірвався, потім знову приступи, в 2005 році знову не пив, постійно вибачався, сказав, що пити не буде, суд не бере до уваги, оскільки такі покази не підтверджуються жодними доказами по справі. Крім того, суд звертає увагу на те, що свідки не надали чітких пояснень щодо стану [PERSON] у період складання оспорюваного заповіту у травні 2004 року, а їх пояснення носять загальний та суб`єктивний характер. До того ж, на противагу зазначеним показанням, у судовому засіданні приймали участь й інші свідки, котрі надали суду протилежні показання, зокрема: свідок [PERSON] надала показання, в яких зазначила, що її брат ( [PERSON] ) був здоровою людиною, абсолютно адекватною людиною, свідок [PERSON] зазначила, що вона ніколи не бачила [PERSON] в алкогольному сп`янінні, свідок [PERSON] у своїх показаннях вказав, що заперечує щодо зловживання [PERSON] алкоголем в банках та на керівних посадах. На підставі викладеного суд вважає, що з вищенаведених доказів вбачається, що [PERSON] на час складання заповіту 05.05.2004 року ознак психічних розладів будь-якого ґенезу не виявив і за своїм психічним станом був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при здійсненні зазначеного правочину. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, викладений у вигляді письмового документу, підписаний безпосередньо заповідачем у присутності нотаріуса, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті. Нотаріусом дотримано порядок посвідчення заповіту. Доводи позивача, щодо відсутності волевиявлення спадкодавця [PERSON] на момент вчинення оспорюваного правочину не підтверджується жодними належними та допустимими доказами дослідженими судом в судовому засіданні. Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено заявлених позовних вимог у частині визнання недійсним заповіту, посвідченого державним нотаріусом Мельником І.Р. П`ятої київської державної нотаріальної контори від 05 травня 2004 року за реєстровим № 4-779, складений [PERSON] , а тому в їх задоволенні суд відмовляє. 2) Щодо позовних вимог, які стосуються визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу нерухомості та переведення прав та обов`язків покупця за відповідними договорами на Позивачку: Зазначені вимоги [PERSON] стосуються: 1. Договору купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею - 26,30 кв.м. за адресою: [ADDRESS] від 29 червня 2010 року посвідченого ПНКМНО Таран Я.Є. за реєстровим № 1144 в частині Ѕ частки покупця [PERSON] ; 2. Договору купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею - 19,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , від 26 вересня 2012 року посвідченого ПНКМНО Поповченко Ю.В. за реєстровим №2730, в частині Ѕ частки покупця [PERSON] ; 3. Договору купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею - 24,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , від 17 жовтня 2013 року посвідченого ПНКМНО Бочаровою С.В. за реєстровим №3032, в частині Ѕ частки покупця [PERSON] ; 4. Договору купівлі-продажу двокімнатної квартири загальною площею - 73,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , від 02 жовтня 2018 року, посвідченого ПНКМНО Василенком О.А. за реєстровим №6067 в частині Ѕ частки покупця [PERSON] .. Суд встановив, що під час укладання Договору купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею - 26,30 кв.м. за адресою: [ADDRESS] від 29 червня 2010 року посвідченого ПНКМНО Таран Я.Є. за реєстровим № 1144; Договору купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею - 19,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , від 26 вересня 2012 року посвідченого ПНКМНО Поповченко Ю.В. за реєстровим №2730; Договору купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею - 24,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , від 17 жовтня 2013 року посвідченого ПНКМНО Бочаровою С.В. за реєстровим №3032, [PERSON] , який помер [INFO] складав розписки, відповідно до яких підтверджував, що 50% квартири належить гр. [PERSON] , оскільки вона вносила відповідну суму грошей при покупці зазначених квартир (а.с. 21, 23, 25 том 1). Розписки написані [PERSON] від руки у присутності свідків, нотаріального посвідчення не містять. При цьому, із матеріалів справи вбачається, що в кожному із вищезазначених нотаріально посвідчених Договорів купівлі-продажу квартири [PERSON] виступав як «Покупець» (а.с. 20, 24, 26 том 1). [PERSON] в своїй позовній заяві із посиланням на ч.1, 2 ст. 215, ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, вказує на те, що Договір купівлі-продажу квартири від 29 червня 2010 року, Договір купівлі-продажу квартири від 26 вересня 2012 року, Договір купівлі-продажу квартири від 17 жовтня 2013 року є недійсним в частині Ѕ покупця, а саме - [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки під час придбання квартир, згідно розписок Позивач вносила 50% вартості, [PERSON] також стверджує, що вона та [PERSON] за спірними договорами є власниками спірних квартир в рівних долях, а тому спірні Договори було укладено з порушенням вимог закону в частині покупця, оскільки вони не були спрямовані на реальне настання правових наслідків для Позивача. З даними твердженнями суд не погоджується з наступних підстав. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину встановлені статтею 203 ЦК України, серед них: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. [PERSON] вважає, що зазначені договори не були спрямовані на реальне настання правових наслідків. Зважаючи на положення ч. 1,2 статті 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01.02.2017 року у справі № 6-2360цс16 та підтримана в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року по справі № 442/3285/16-ц, провадження № 61-21651св18 (ЄДРСРУ № 79543580). Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Аналогічний висновок зазначений в постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року по справі № 642/4737/16-ц, провадження № 61-36403св18 (ЄДРСРУ № 80396084). Досліджуючи докази, наявні в матеріалах даної справи суд встановив відсутність належних та допустимих доказів, якими б було обґрунтовано те, що [PERSON] укладаючи Договір купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею - 26,30 кв.м. за адресою: [ADDRESS] від 29 червня 2010 року посвідченого ПНКМНО Таран Я.Є. за реєстровим № 1144; Договору купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею - 19,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , від 26 вересня 2012 року посвідченого ПНКМНО Поповченко Ю.В. за реєстровим №2730; Договору купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею - 24,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , від 17 жовтня 2013 року посвідченого ПНКМНО Бочаровою С.В. за реєстровим №3032, вводив оману до або на момент укладення зазначених договорів інших учасників або третіх осіб щодо фактичних обставин правочину або його дійсних намірів, мав свідомий намір щодо невиконання зобов`язань договору або приховував свої справжні наміри. Натомість, щодо даних договорів [PERSON] виступав покупцем, в них містяться положення про те, що [PERSON] на момент підписання цих договорів в шлюбі не перебував, гроші, що витрачались ним на придбання згаданих квартир є його особистими і продавцю доведено до відома цю інформацію (а.с. 20, 22, 24 том 1). Додатковим доказом належності цієї інформації є наявність нотаріального посвідчення вищезазначених договорів купівлі-продажу. Розписки ж, які були подані [PERSON] нотаріального посвідчення не мають. Аналізуючи зміст даних розписок суд доходить до висновку, що розписки від 29.06.2010 року, 26.09.2012 року, 17.10.2013 року містять ознаки договору купівлі-продажу, тому варто застосовувати загальні положення про купівлю-продаж. Відповідно до ч. 1 статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Зважаючи на положення ч.1 статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Частиною 1 статті 220 ЦК України встановлено правило, згідно з яким недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору призводить до нікчемності такого договору. За правилами частини другої статті 220 ЦК України у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Зазначена частина друга статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю чи частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору. Зважаючи на обставини справи, що розглядається, підстав для застосування частини 2 статті 220 ЦК України, судом не вбачається. Отже, розписка укладена 29.06.2010 року щодо однокімнатної квартири загальною площею - 26,30 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , розписка від 26.09.2012 року щодо однокімнатної квартири загальною площею - 19,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та розписка від 17.10.2013 року щодо однокімнатної квартири загальною площею - 24,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , які Позивачка вважає підтвердженням внесення нею 50% вартості квартир є нікчемними в силу закону, зважаючи на відсутності їх нотаріального посвідчення. Дослідженими у судовому засіданні доказами встановлений факт того, що власником однокімнатної квартири загальною площею - 26,30 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , однокімнатної квартири загальною площею - 19,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та однокімнатної квартири загальною площею - 24,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] на праві приватної власності, відповідно до нотаріально посвідчених Договорів купівлі-продажу від 29 червня 2010 року посвідченого ПНКМНО Таран Я.Є. за реєстровим № 1144; Договору купівлі-продажу від 26 вересня 2012 року посвідченого ПНКМНО Поповченко Ю.В. за реєстровим №2730; Договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2013 року посвідченого ПНКМНО Бочаровою С.В. за реєстровим №3032 (а.с. 21, 23, 25 том 1). Додатковим підтвердженням права власності [PERSON] на перелічені квартири є Інформація із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, згідно з якими власником однокімнатної квартири загальною площею - 26,30 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , однокімнатної квартири загальною площею - 19,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та однокімнатної квартири загальною площею - 24,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] у формі приватної власності (а.с. 90, 91,92 том 2). Дані докази є належними та достатніми доказами для встановлення права власності [PERSON] на дане майно. До того ж, суд наголошує на тому, що судовим рішенням не може бути підмінено як процедуру нотаріального посвідчення договору, так і державну реєстрацію речових прав на майно. Щодо двокімнатної квартири загальною площею 73,6 кв.м. за адресою, [ADDRESS] , придбаної за Договором купівлі-продажу квартири від 02.10.2018 року, посвідченого ПНКМНО Василенком О.А. за №6067 суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 02 жовтня 2018 року за договором купівлі-продажу квартири [PERSON] та [PERSON] у якості «Покупців» придбали квартиру [ADDRESS] (а.с. 181 том 2). Пунктом 3 вказаного Договору зазначено, що повний розрахунок за цим договором має бути здійснено в м. Києві з одночасним підтвердженням цього факту письмовою заявою ПРОДАВЦЯ про повний розрахунок, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. Зазначена заява міститься у матеріалах справи (а.с. 182 том 2). Відповідно до даних із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, квартира [ADDRESS] знаходиться у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] у частках Ѕ кожному (а.с. 90, 93 том 2). Отже, право власності [PERSON] на Ѕ вказаної квартири оформлено належним чином. Підставою для визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Звертаючись до положень ч. 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України суд встановлює відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири за адресою, [ADDRESS] , від 02.10.2018 року, посвідченого ПНКМНО Василенком О.А. за №6067, недійсним в частині Ѕ частки покупця [PERSON] , який помер [INFO] . Зважаючи на те, що суд встановив відсутність підстав для визнання наступних договорів купівлі-продажу частково недійсними в частині Ѕ частки покупця [PERSON] , який помер [INFO] : 1. Договору купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею - 26,30 кв.м. за адресою: [ADDRESS] від 29 червня 2010 року посвідченого ПНКМНО Таран Я.Є. за реєстровим № 1144 в частині Ѕ частки покупця [PERSON] ; 2. Договору купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею - 19,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , від 26 вересня 2012 року посвідченого ПНКМНО Поповченко Ю.В. за реєстровим №2730, в частині Ѕ частки покупця [PERSON] ; 3. Договору купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею - 24,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , від 17 жовтня 2013 року посвідченого ПНКМНО Бочаровою С.В. за реєстровим №3032, в частині Ѕ частки покупця [PERSON] ; 4. Договору купівлі-продажу двокімнатної квартири загальною площею - 73,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , від 02 жовтня 2018 року, посвідченого ПНКМНО Василенком О.А. за реєстровим №6067 в частині Ѕ частки покупця [PERSON] , Суд відмовляє і в вимогах щодо переведення прав та обов`язків Ѕ частки покупця [PERSON] , який помер [INFO] на [PERSON] та визнання за [PERSON] права власності на зазначені квартири. 3) Щодо позовних вимог, які стосуються визнання права власності за [PERSON] в порядку спадкування за померлим [PERSON] : - 1/3 однокімнатної квартири загальною площею - 26,30 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; - 1/3 однокімнатної квартири загальною площею - 19,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; - 1/3 однокімнатної квартири загальною площею - 24,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; - 62/1000 від 186/1000 частки двокімнатної квартири загальною площею - 73,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; - 2/3 вкладу за договором №SAMDNWFD0072472132701 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 15.09.2019 року відкритого на ім`я [PERSON] , який помер [INFO] . - 2/3 однокімнатної квартири, загальною площею 28,7 кв.м., за адресою [ADDRESS] . - 1/3 земельної ділянки площею 0,0601 га (кадастровий номер 3221455300:01:012:0412) за адресою [ADDRESS] . Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту, посвідченого державним нотаріусом Мельником І.Р. П`ятої київської державної нотаріальної контори від 05 травня 2004 року за реєстровим № 4-779, складений [PERSON] , суд відмовляє у задоволенні вимоги [PERSON] про визнання права власності за нею в порядку спадкування за [PERSON] зазначеного майна. ЄСПЛ у рішенні «Серявін та інші проти Україи» від 10 лютого 2010 року зазначив, що «хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення». Враховуючи висновок ЄСПЛ, викладений у зазначеному рішенні, суд зазначає, що висновок про відмову у задоволенні вимоги [PERSON] про визнання права власності за нею в порядку спадкування за [PERSON] майна, зроблений із висновків суду, викладених у даному рішенні щодо інших вимог [PERSON] 22.06.2020 року через канцелярію суду від [PERSON] та Громадянки [PERSON] була подана зустрічна позовна заява про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування. Щодо зазначеної зустрічної позовної заяви суд дійшов наступних висновків. 1) Щодо вимоги про визнання частки померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності на: - Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; - Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; - ј частини квартири [ADDRESS] ; - Ѕ частини банківського вкладу в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором №SAMDNWFD0072472132701 від 15.09.2019 року. Досліджуючи матеріали справи суд встановив, що 18.03.2020 року [PERSON] звернувся до П`ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, зареєстрованої за №553/02-14 (а.с. 81 том 1). 19.05.2020 року із відповідно заявою, зареєстрованою за №801/02-14 до П`ятої київської державної нотаріальної контори звернулась Громадянка Німеччини [PERSON] (а.с. 82 том 1). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії Вих. №977/02-31, Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії Вих. №976/02-31, державним нотаріусом П`ятої КДНК Лімбаху Олександру Володимировичу та громадянці Німеччини [PERSON] відповідно, було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на майно померлого [PERSON] , який помер [INFO] у зв`язку з поданням дружиною померлого [PERSON] заяви про те, що 20 травня 2020 року нею була подана позовна заява до Святошинського районного суду м. Києва про визнання права власності на спадкове майно та визнання заповіту недійсним (а.с.113, 114, 115 том 1). Зважаючи на вказані обставини, [PERSON] та Громадянка Німеччини [PERSON] звернулись до суду із зустрічним позовом про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено 29 квітня 2016 року (а.с. 15 том 1). Щодо квартири [ADDRESS] була здійснена державна реєстрація речових прав на нерухоме майно 10.08.2017 року (а.с. 90 том 1). Щодо квартири [ADDRESS] державна реєстрація речових прав на нерухоме майно була здійснена 11.02.2017 року (а.с. 95 том 1). Щодо квартири [ADDRESS] державна реєстрація речових прав на нерухоме майно була здійснена 11.04.2019 (а.с. 94 том 1). Банківський вклад в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором №SAMDNWFD0072472132701 був оформлений 15.09.2019 року (а.с. 28 том 1). Судом також встановлено, що 11.02.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П., зареєстрований в реєстрі за №956, відповідно до якого квартира [ADDRESS] вважається особистою приватною власністю [PERSON] , на ім`я якої вона зареєстрована, подальше володіння, розпорядження і користування нею здійснюється самостійно, на власний розсуд і не потребує будь-якого погодження (а.с. 71 том 2). 11.04.2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Василенком О.А., відповідно до якого: при укладенні договору купівлі-продажу та/або попередніх договорів купівлі-продажу відносно квартири [ADDRESS] , зазначена нерухомість буде вважатися особистою приватною власністю Дружини, [PERSON] , на ім`я якої вона буде зареєстрована, подальше володіння, розпорядження і користування нею здійснюється самостійно, на власний розсуд і не потребує будь-якого погодження (а.с. 72 том 2). Відповідно до ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ч.1 статті 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. З матеріалів справи судом встановлено, що квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] , на підставі шлюбних договорів, укладених із [PERSON] . До того ж, суд враховує клопотання Представника [PERSON] та Громадянки [PERSON] , Адвоката Титикало Р.С., поданого 02.11.2022 року через канцелярію суду про відмову від частини позовних вимог, які стосуються, зокрема, вимоги про визнання, що частка померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності становила: - Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; - ј частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно з ч.5 ст.49 ЦПК України, у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Враховуючи те, що докази направлення копії клопотання про відмову від частини позовних вимог іншим учасникам справи були додані до примірника клопотання для суду, відповідачі скористались своїм процесуальним правом, передбаченим ЦПК України, зазначене майно суд не враховує при вирішенні питання про визнання частки померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності. Представник позивачів за зустрічним позовом Адвокат Р.С. Титикало подаючи зустрічну позовну заяву послався на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 де вказано, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: "Визначити, що частка померлого (П.І.Б.) в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила -1/2". Суд зазначає, що відповідно до п. 4.13 Глави 10 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. Відповідно до п. 4.22 Глави 10 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на -1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням йо го частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Згідно з п.1.1 Глави 11 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Пунктом 1.4 Глави 11 Розділу ІІ зазначеного Порядку вказується, що на підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Зважаючи на зазначене, суд доходить до висновку, що вимога [PERSON] та Громадянки [PERSON] про визнання частки померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності є передчасною, оскільки, по-перше, подання [PERSON] позовної заяви до Святошинського районного суду м. Києва спричинило лише зупинення вчинення нотаріальної дії до вирішення справи судом; по-друге, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину і лише на підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Отже, зверненню до суду має передувати звернення до нотаріуса із заявою про визначення частки померлого у спільній власності, із дотриманням вимог, про які зазначалось до цього. 2) Щодо вимоги про визнання за [PERSON] та Громадянкою [PERSON] в порядку спадкування за заповітом права власності на наступне майно (зазначених часток кожному): - Ѕ частини квартири [ADDRESS] ; - Ѕ частини квартири [ADDRESS] ; - Ѕ частини квартири [ADDRESS] ; - Ѕ частини квартири [ADDRESS] ; - Ѕ частини земельної ділянки кадастровий номер 3221455300:01:012:0412, площею 0.6009 га., місце розташування: [ADDRESS] . - ј частини квартири [ADDRESS] ; - ј частини квартири [ADDRESS] ; - ј частини квартири [ADDRESS] ; - 1/8 частини квартири [ADDRESS] ; - ј частини банківського вкладу в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором №SAMDNWFD0072472132701 від 15.09.2019 року. Суд враховує клопотання Представника [PERSON] та Громадянки [PERSON] , Адвоката Титикало Р.С., поданого 02.11.2022 року через канцелярію суду про відмову від частини позовних вимог, які стосуються, зокрема: 1) вимоги про визнання за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом права власності на: - Ѕ частини квартири [ADDRESS] ; - ј частини квартири [ADDRESS] ; - 1/8 частини квартири [ADDRESS] ; 2) вимоги про визнання за Громадянкою [PERSON] в порядку спадкування за заповітом права власності на: - Ѕ частини квартири [ADDRESS] ; - ј частини квартири [ADDRESS] ; - 1/8 частини квартири [ADDRESS] ; Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно з ч.5 ст.49 ЦПК України, у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Враховуючи те, що докази направлення копії клопотання про відмову від частини позовних вимог іншим учасникам справи були додані до примірника клопотання для суду, [PERSON] та Громадянка [PERSON] скористались своїм процесуальним правом, передбаченим ЦПК України, зазначене майно суд не враховує при вирішенні питання щодо його спадкування за заповітом. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судам слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. [PERSON] та Громадянка [PERSON] надали суду докази того, що Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії Вих. №977/02-31, Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії Вих. №976/02-31, державним нотаріусом П`ятої КДНК Лімбаху Олександру Володимировичу та громадянці Німеччини [PERSON] відповідно, було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на майно померлого [PERSON] , який помер [INFO] у зв`язку з поданням дружиною померлого [PERSON] заяви про те, що 20 травня 2020 року нею була подана позовна заява до Святошинського районного суду м. Києва про визнання права власності на спадкове майно та визнання заповіту недійсним (а.с.113, 114, 115 том 1). Відповідно до пункту 3 Глави 2 Розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. Пунктом 4.13 Глави 10 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» встановлено, що за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. Зважаючи на те, що обґрунтованої відмови нотаріуса на видачу свідоцтва про право на спадщину, яка б заважала прийняти спадщину [PERSON] та [PERSON] , у матеріалах справи не міститься, суд доходить висновку, що відповідні вимоги про визнання за [PERSON] та Громадянкою [PERSON] права власності в порядку спадкування за [PERSON] на майно є передчасними. Суд наголошує на тому, що він не має права переймати на себе повноваження нотаріуса щодо визнання права власності за заповітом в порядку спадкування. Вчинення нотаріальної дії щодо [PERSON] та Громадянки [PERSON] зупинено до вирішення судом справи за позовною заявою [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та визнання заповіту недійсним. Отже, зверненню до суду із позовними вимогами про визнання в порядку спадкування за заповітом права власності на майно має передувати звернення до нотаріуса із дотриманням вимог, передбачених законодавством України. Під час розгляду справи представником відповідачів за первісним позовом - Титикало Р.С. , заявлено заяву про пропуск позивачем строку позовної давності в частині визнання недійсними правочинів та визнання права власності на майно, мотивуючи тим, що вимоги, про визнання частково недійсним Договору купівлі- продажу від 29.06.2010 року, посвідченого ПН КМНО Таран Я.Є. в частині Ѕ частки покупця [PERSON] та переведення права та обов`язки Ѕ частки покупця за цим договором на [PERSON] . Визнання права власності на Ѕ частини квартири за позивачкою. Вказаний договір укладено за 10 років до моменту пред`явлення позову. Визнання частково недійсним Договору купівлі- продажу від 26.09.2012 року, посвідченого ПН КМНО Поповченко Ю.В. в частині Ѕ частки покупця [PERSON] та переведення права та обов`язки Ѕ частки покупця за цим договором на [PERSON] . Визнання права власності на Ѕ частини квартири за позивачкою. Вказаний договір укладено за вісім років до моменту пред`явлення позову. Визнання частково недійсним Договору купівлі- продажу від 17.10.2013 року, посвідченого ПН КМНО Бочаровою С.В. в частині Ѕ частки покупця [PERSON] та переведення права та обов`язки Ѕ частки покупця за цим договором на [PERSON] . Визнання права власності на Ѕ частини квартири за позивачкою. Вказаний договір укладено за сім років до моменту пред`явлення позову. Крім того, представник вважає, що позивачу було відомо про укладення вищевказаних правочинів ще у момент їх укладення, однак, незважаючи на це позивачка не вчинила жодних дій спрямованих на захист у судовому порядку порушених прав. У зв`язку з чим, представник зазначає, що позивач звернулась до суду після спливу трьохрічного строку та не надала доказів поважності причин пропуску такого строку свідчить про наявність підстав для відмови у позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності. За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України). Враховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позову в зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Правові підстави для відмови у позові у зв`язку пропуском строку давності - відсутні. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Зважаючи на те, що у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Державний нотаріус п`ятої Київської нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівна; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] про визнання заповіту недійсним, визнання договорів частково недійсними, визнання права власності на майно судом - відмовлено, а також у зустрічному позові [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Державний нотаріус П`ятої київської нотаріальної контори Гриценко Ольга Василівни про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування - відмовлено, суд не розглядає питання про стягнення судових витрат. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зважаючи на положення статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: dismissed