Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. Позивач звертаючись до суду з заявою просить суд,\~\~визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/24 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] , власником якої являлась [PERSON] . Аргументує свої вимоги тим, що він є власником 11/24 часток житлового будинку з належною частиною надвірних будівель, який розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування частини жилого будинку від 04.02.2002 року. Іншим співвласником вказаного житлового будинку є [PERSON] . Поділ житлового будинку між його співвласниками не проведений і кожен із співвласників користується приміщеннями в житловому будинку та господарсько-побутовими будівлями і спорудами відповідно до своїх часток. З моменту набуття права власності на частку житлового будинку позивач постійно проживає в ньому, здійснює догляд за належною йому часткою будинком, підтримує його в належному технічному стані, постійно сплачує комунальні послуги. З метою проведення поділу житлового будинку та під час збору документів для такого поділу за інформацією наданою КП «Прилуцьке МБТІ» позивачеві стало відомо, що частка [PERSON] в праві спільної часткової власності на житловий будинок становить не 13/24 часток, а 1/2 частка, а також, що співвласником житлового будинку являється [PERSON] і її частка в праві спільної часткової власності становить 1/24. В свою чергу і [PERSON] вважала, що власником 13/24 часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок являвся позивач і їй теж не було відомо, що 1/24 частка належала [PERSON] . [PERSON] успадкувала вказану частку житлового будинку разом зі своїм братом [PERSON] в частках 1/24 та 11/24 відповідно. Після смерті [PERSON] , належні йому 11/24 часток житлового будинку успадкував [PERSON] , який в подальшому і подарував їх позивачеві. При цьому [PERSON] не був обізнаним, що 1/24 частка житлового будинку належала [PERSON] . В подальшому встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , і після її смерті відсутні спадкоємці і спадкова справа взагалі не заводилась. 1/24 частка житлового будинку [PERSON] за площею фактично включена до ізольованої частини житлового будинку, якою позивач постійно користується з моменту набуття права власності. Сумарно частка житлового будинку, якою позивач постійно користується складає 1/2 частку житлового будинку і рівні частці відповідача [PERSON] . Протягом всього часу володіння та користування належною позивачеві 11/24 часткою житлового будинку з моменту її набуття 04.02.2002 року, до якої як з`ясувалось за площею включена і 1/24 частка померлої співвласниці [PERSON] , позивач не був обізнаним, що ця частка належить [PERSON] , а вважав, що він та відповідач [PERSON] являються співвласниками житлового будинку. Вирішити дане питання можливо лише в судовому порядку. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду від 06.09.2022 відкрито провадження\~у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. ІІІ. Позиції сторін. В судове засідання позивач не з`явився, його представник подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги просив задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового розгляду не з`явилася, проте завчасно подала заяву про розгляд справи за її відсутності, по суті заявлених вимог не заперечує, позов визнає. Представник відповідача Прилуцької міської ради до судового засідання не з`явився, а також не подав відзиву на позовну заяву і не повідомив про поважні причини неявки в судове засідання,\~хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи\~\~за правилами заочного спрощеного позовного провадження відповідно до\~ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідач повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] є власником 11/24 частин житлового будинку з належною частиною надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.8). [PERSON] є власником 1/2 частини житлового будинку з належною частиною надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.9). Спірний житловий будинок перебуває у спільні частковій власності [PERSON] 1/2 частина, [PERSON] 11/24 частин, [PERSON] 1/24 частина (а.с.10). [PERSON] померла [INFO] (а.с.11). Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а.с.16). Позивач користується своєю та 1/24 часткою будинку, здійснює оплату комунальних послуг, проводить ремонтні роботи (а.с.14-43). V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови). Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно користуватися ним, інших власників даного майна не існує, суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю.

Outcome: approved