Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), треті особи: [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Карпова Наталія Миколаївна (надалі за текстом - приватний нотаріус Карпова Н.М.), Київська міська рада, про тлумачення заповіту. В обґрунтування позову зазначено, що позивач та відповідач є синами [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ), яка померла [INFO] . 19.10.2017 [PERSON] склала заповіт, в якому на випадок її смерті зробила розпорядження, що належні їй на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, що розташована за цією ж адресою, заповідає відповідачу, а належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] - позивачу. Таким чином, позивач і відповідач є спадкоємцями за заповітом і спадкоємцями першої черги за законом. В липні 2020 року приватним нотаріусом Карповою Н.М. відкрита спадкова справа за заявою відповідача, а 26.08.2020 року про прийняття спадщини заявив позивач. Проте, отримати у установленому порядку свідоцтва про право на спадщину сторони не можуть, оскільки між ними виник спір про право та обсяг спадкової маси, пов`язаний з різним тлумаченням заповіту [PERSON] . Позичав повідомив, що 18.06.1997 року [PERSON] придбала 3/5 частки житлового будинку [ADDRESS] . Загальна житлова площа будинку складала 56,7 кв.м., відчужувана площа у сукупності становила 3/5 частини житлового будинку, інші 2/5 частки будинку належать на праві приватної власності [PERSON] . З моменту придбання частини будинку до вже існуючої житлової площі спільними зусиллями позивача, відповідача та [PERSON] були добудовані житлові кімнати, другий санвузол, друга кухня, окремі сходи. Як стверджує позивач, він постійно проживав у зазначеному будинку з 2004 року по 2020 рік, проте, після смерті [PERSON] відповідач перешкоджає користуванню будинком та не визнає право позивача на це майно. Земельна ділянка по [ADDRESS] була передана у спільну часткову власність [PERSON] (3/5) та [PERSON] (2/5) відповідно до Рішення Київської міської ради від 25.01.2007 року №23/684, однак, державна реєстрація вказаної земельної ділянки проведена не була. На думку позивача, [PERSON] розуміла, що новостворені та не зареєстровані добудови до будинку, які було зроблені, в тому числі, зусиллями позивача, ще не належали їй на праві приватної власності і, як наслідок, не охоплювались складеним заповітом, що підтверджується використаним формулюванням у заповіті: «Належні мені на праві приватної власності». Отже, прибудови до вже існуючої житлової площі, які були направлені на розмежування побуту всіх членів сім`ї в одному будинку, шляхом створення кожному окремої житлової площі, не охоплюються заповітом і підлягають спадкуванню за законом. Також, відповідач претендує на земельну ділянку, право власності на яку, не було оформлено за життя заповідача, проте, за таких умов, майнові права на земельну ділянку не можуть охоплюватись заповітом і підлягають спадкуванню за законом. При цьому, квартира по [ADDRESS] на час відкриття спадщини була відчужена, а право власності на земельну ділянку, якою користувалася [PERSON] , не було набуто. На думку позивача, з урахуванням наведених обставин, до обсягу нерухомого майна, на яке складено заповіт, належить лише 3/5 житлового будинку по [ADDRESS] . Позивач вважає, що тлумачення заповіту судом впливатиме на обсяг спадщини і на право позивача на отримання спадщини за законом, у зв`язку з чим і звернувся до суду з позовом. Просив здійснити тлумачення заповіту від 19.10.2017 року, складеного [PERSON] наступним чином: відповідач спадкує за заповітом 3/5 частини житлового будинку №22 (двадцять два) якими є: коридор 3.3 кв.м., веранда 7.5 кв.м., житлова 15.8 кв.м., коридор 4.9 кв.м., житлова 7.6 кв. м., кухня 5.0 кв.м., вбиральня 2.2 кв.м. по [ADDRESS] . 2. Інші об`єкти, що добудовані до житлового будинку [ADDRESS] , право приватної власності на які на час смерті спадкодавця не зареєстровано в установленому порядку, не включаються до складу спадкового майна за заповітом. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 08.12.2020 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків та уточнена поточна заява. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 08 грудня 2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 01.02.2021 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Як вбачається з відзиву, відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки вважає їх необґрунтованими та такими, що суперечать фактичним обставинам справи та вимогам законодавства. В обґрунтування заперечень сторона відповідача зазначає, що дійсно, на момент відкриття спадщини у власності [PERSON] перебували 3/5 частки будинку [ADDRESS] , а також, квартира [ADDRESS] . Земельна ділянка, розташована за адресою будинку була передана Рішенням Київської міської ради № 23/648 від 25.01.2007 року у спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] відповідно до розміру їх часток у праві власності на будинок, проте, зареєструвати своє право власності на частину земельної ділянки [PERSON] не встигла, і на момент своєї смерті не могла бути визначена, як власник даної земельної ділянки, хоча була її належним користувачем. Разом із тим, відповідно до ч. 2 ст. 1225 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), як до спадкоємця, який за заповітом спадкує частину житлового будинку у будь-якому випадку переходить право користування земельною ділянкою. Таким чином, дійсно, заповіт містить певні неточності щодо обсягу спадкового майна та його статусу виключно в частині опису належного заповідачу домоволодіння. В інший частині тексту заповіту, стосовно квартири [ADDRESS] , неточності відсутні. Як зазначає представник відповідача, не підтверджуються жодним доказом твердження позивача про те, що він брав участь в утриманні та добудові будинку, а також те, що йому створювались перешкоди у користуванні будинком. Зазначений у договорі купівлі-продажу склад приміщень, на які посилається позивач, є лише описом умовно узгодженого співвласниками порядку користування спільним майном, а не документом, який встановлює право власності на цю групу приміщень. При цьому, ні до укладення договору купівлі-продажу частини будинку, ні після цього, процедури встановлення порядку користування або виділу частки з спільного майна проведено співвласниками не було. Тобто, станом на час розгляду справи право спільної часткової власності розповсюджується на весь будинок, а згаданий вище склад приміщень не є належним правовстановлюючим документом на саме цей склад приміщень. Добудова до будинку, яка була зроблена відповідачем та його сім`єю, не була зареєстрована, тобто, є самочинною. Таким чином, на момент смерті у власності [PERSON] перебувало наступне майно: квартира [ADDRESS] та 3/5 частини будинку [ADDRESS] у складі приміщень визначених Договором купівлі-продажу від 18 червня 1997 року, а земельна ділянка по [ADDRESS] перебувала у користуванні спадкодавця. На думку сторони відповідача, запропоноване позивачем тлумачення заповіту таким чином, що спадкодавцем при складенні заповіту до спадкового майна не включались об`єкти, які добудовані до житлового будинку і не введені в експлуатацію, а також земельна ділянка, право власності на які на час смерті спадкодавця не було зареєстроване у встановленому порядку, є навмисним намаганням ввести суд в оману та фактично змінити зміст волі заповідача. У ході судового засідання 06.05.2021 року представником відповідача заявлено клопотання про витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харкави Оксани Віталіївни (надалі за текстом - приватний нотаріус Харкава О.В.) копій документів, на підставі яких було відчужено квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06 травня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харкави О.В. засвідчену копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 01.07.2020 року, серія та номер: 739; засвідчені копії документів, на підставі яких був вчинений та посвідчений нотаріусом договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 01.07.2020 року, серія та номер: 739. Крім того, в ході судового засідання представником відповідача заявлено клопотання про допит у судовому засіданні свідків, які можуть надати пояснення щодо позову. Ухвалою суду від 06 травня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача про допит свідків, викликано в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] для допиту у судовому засіданні. 24.05.2021 року судом було отримано відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що його проживання в будинку [ADDRESS] та участь у ремонті добудові зазначеного будинку підтверджуються долученими квитанціями, які частково відображають його витрати на будівельні матеріали. Щодо продажу квартири [ADDRESS] , позивач наголосив, що жодні правочини з відчуження зазначеної квартири не визнані недійсними або нікчемними та не були оскаржені до суду. 23.08.2021 до суду надійшла заява приватного нотаріуса Харкави О.В. щодо посвідчення нею договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , до якої долучено копію зазначеного договору та документів, на підставі яких було його вчинено та посвідчено. У заяві приватний нотаріус Харкава О.В. повідомила, що при посвідченні договору нею було дотримано всіх вимог законодавства, вчинено всі необхідні дії та перевірено документи, підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії не було. З цих підстав вважає свої дії правомірними та такими що відповідають вимогам законодавства. Розгляд справи просила проводити за її відсутності. В судовому засіданні 30.08.2021 року було допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні 09.11.2022 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки [PERSON] як власник майна розпорядилася ним на свій розсуд, а зміст заповіту є чітким і не потребує тлумачення. З цих підстав просив відмовити у задоволенні позову. [PERSON] та приватний нотаріус Карпова Н.М. в судове засідання не з`явились, подавали до суду заяви про розгляд справи без їхньої участі. Київська міська рада явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином. Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 18.06.1997 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу за реєстраційним номером № 3835-Б/1301, придбала 3/5 частини житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу, зазначений будинок загальною площею 56,70 кв. м. розташований на земельній ділянці площею 764 кв. 56,70 кв.м (а.с. 19). Відповідно до Короткої технічної характеристики, доданої до договору купівлі-продажу від 18.06.1997 року, відчужуване нерухоме майно складалось із коридору площею 3,3 кв.м., веранди площею 7,5 кв.м., кімната житлова площею 15,8 кв.м., коридор площею 4,9 кв.м., кімната житлова площею 7,6 кв.м., кухня площею 5,0 кв.м., вбиральня площею 2,2 кв.м., навіс літ. «Е», сарай літ. «Б» (а.с. 21). Рішенням Київської міської ради № 23/648 від 25.01.2007 року було передано громадянам у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (а.с. 16). Як вбачається з додатку до Рішення № 23/648 «Перелік земельних ділянок, які передаються громадянам у приватну власність», земельну ділянку, яка розташована по [ADDRESS] , передано у спільну часткову власність [PERSON] (3/5) та [PERSON] (2/5) (а.с. 17-18). 19 жовтня 2017 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Карповою Н.М. та зареєстрований за № 1375, в якому на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «належні мені на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, що розташована за цією ж адресою, я заповідаю синові - [PERSON] , [INFO] , належну мені на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , я заповідаю синові - [PERSON] , [INFO] .» (а.с. 14). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 15). Приватним нотаріусом Карповою Н.М. 07 липня 2020 року була відкрита спадкова справа (номер у Спадковому реєстрі 66076283, номер у нотаріуса 4/2020), що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 60834852 від 07.07.2020 року (а.с. 72). Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок свої смерті. Виходячи з вимог ст.1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями, а у разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Згідно з п. 2.1 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (надалі за текстом - Порядок), заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Нотаріус має перевірити, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать вимогам законодавства. Аналогічні правила містяться в п. 1.6 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5. Метою тлумачення заповіту є забезпечення найбільш повного здійснення волі заповідача. Перелік осіб, які здійснюють тлумачення заповіту, має вичерпний характер. Методичні рекомендації Міністерства юстиції України щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя від 29.01.2009 року зазначають про можливість укладення між спадкоємцями в разі відсутності спору договору про тлумачення заповіту. Даний договір може містити положення щодо уточнення, конкретизації волі спадкодавця, або з`ясування змісту окремих розпоряджень заповіту. Шляхом застосування механізму тлумачення заповіту усуваються певні недоліки його змісту, у зв`язку з якими нотаріус може відмовити у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину. Тлумачення заповіту не може бути спрямоване на встановлення, зміну або припинення цивільних і обов`язків спадкоємців, оскільки вони встановленні заповітом, як одностороннім правочином. Витлумачений спадкоємцями заповіт є обов`язковим не тільки для них, а й для суду, відказоодержувачів, виконавця заповіту та кредиторів спадкодавця. Тлумачення заповіту судом здійснюється за наявності таких правових умов: - зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; - наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту. Об`єктом тлумачення заповіту судом є виключно сам заповіт, складений із слів та сполучень слів, які утворюють його текст. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто, підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті (оголошення померлим). Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, адже це може спотворити волю заповідача, тобто ч. 2 ст. 213 ЦК не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину. Рішення суду, що набрало законної сили, щодо тлумачення заповіту є обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на підставі ст. 18 ЦПК України. В уточненій позовній заяві позивач просить суд здійснити тлумачення заповіту від 19.10.2017 року, складеного [PERSON] , наступним чином: «відповідач спадкує за заповітом 3/5 (три п`ятих частини житлового будинку №22 (двадцять два) якими є: коридор-3.3 кв.м.; веранда 7.5 кв.м.; житлова 15.8 кв.м.; коридор 4.9 кв.м.; житлова 7.6 кв. м.; кухня 5.0 кв.м.; вбиральня 2.2 кв.м. по [ADDRESS] . Інші об`єкти, що добудовані позивачем до житлового будинку [ADDRESS] , право приватної власності на які на час смерті спадкодавця не зареєстровано в установленому порядку не включаються до складу спадкового майна за заповітом». Суд зазначає, що запропоноване позивачем уточнення змісту заповіту не може вважатися його тлумаченням, оскільки виходить за межі аналізу безпосередньо тексту заповіту. Позивач намагається за допомогою судового тлумачення доповнити волю спадкодавця такими намірами, які не відображені в самому тексті заповіту. Тобто, як вбачається з позовних вимог та обґрунтування, позивач просить роз`яснити не значення термінів, вказаних в заповіті, а вирішити питання щодо істотних умов заповіту в частині спадкового майна [PERSON] , що виходить за межі тлумачення змісту заповіту та повноважень суду, оскільки метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дійсною метою звернення позивача до суду фактично є не тлумачення змісту заповіту, а створення підстав для отримання останнім майнових прав на об`єкти, право власності на які не зареєстровано в установленому порядку, шляхом виключення їх зі складу спадкового майна за заповітом [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 1, 4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України необхідності здійснення тлумачення заповіту, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed