Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що йому, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] , в якому зареєстрована [PERSON] . Відповідачка не проживає в даному будинку понад один рік, не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере, особистих речей не має, будинком не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням [PERSON] ніхто не чинить. Відповідачка вже більше чотирьох років не проживає у будинку, з 2017 року, оскільки сторони розлучені. Факт реєстрації відповідачки порушує права позивача на вільне розпорядження та користування майном, а саме позбавляє права оформити субсидію. Тому, позивач вимушений звертатися до суду та просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користуванням вищезазначеним будинком. Позивач у судове засідання не з`явився, проте подав заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність та задовольнити його вимоги з вказаних у позові підстав. Відповідачка у поданій до суду заяві просить розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги визнає, відзиву на позов не подавала. У відповідності до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, оцінивши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов належить задовольнити з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.07.2004 року та витягу Ніжинського МБТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.08.2004 року [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] , який він успадкував після смерті матері [PERSON] , що померла [INFO] (а.с.7-8). Згідно довідки № 960 від 19.11.2021 року виданої виконавчим комітетом Новобасанської сільської ради [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] , але на протязі чотирьох років фактично проживає в [ADDRESS] (а.с.9). Як вбачається із Акту обстеження житлово побутових умов від 19.11.2021 року, в [ADDRESS] , що належить [PERSON] зареєстрована, але не проживає [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20.11.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.11). Відповідно до приписів статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. \~\~Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. \~\~\~Відповідно до п.41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Але\~втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. для прикладу пункт 47\~рішення ЄСПЛ по справі «Савіни проти України»). Відповідно до п. 47 Рішення Європейського суду з прав людини від 14.12.2017 року № 19957/07 «Дакус проти України», Суд повторює, що згідно його усталеної практики, втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «МакКанн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), пункт 50). Він також зазначає, що втручання держави у цьому сенсі становить порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, не «ухвалене згідно з законом» і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві» (див., серед інших джерел, рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), заява № 30856/03, пункт 42, від 02 грудня 2010 року). У спірних правовідносинах суд враховує,\~що\~право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК). Відповідно до статті 14 ЦК цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. \~Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. За змістом положень\~ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено органом реєстрації за наявності відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до\~ст.41 Конституції України, ст.317,\~321 ЦК України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Згідно зі\~ст.383 ЦК України,\~ст.150 ЖК України,\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Приписами\~ст.391 ЦК України\~визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї регулюються положеннями\~статей 405 ЦК України, статтей\~150,\~156 ЖК УРСР. Відповідно до ч.2 ст.\~405\~ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 156 ЖК УРСР\~визначені права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Відповідно до положень указаної норми закону, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст.\~72\~ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пленум Верховного Суду України в п.10 Постанови від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами\~Житлового кодексу України»,\~роз`яснив судам, що у справах даної категорії необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Верховний Суд у справі\~№ 209/2642/18 від 09 грудня 2020 року вказав, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна строна повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що оскільки позивач не має наміру надати належний йому на праві приватної власності будинок для проживання відповідачці, а остання не проживає в ньому більше року, що свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення, а реєстрація відповідачки перешкоджає позивачу використовувати всі правомочності власника житла, порушуючи цим його законні права та інтереси, тому вимоги [PERSON] є обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідач позовні вимоги визнала, що відповідно до частини четвертої\~статті 206 ЦПК\~є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову, оскільки для цього наявні законні підстави, а визнання позову є безумовним і не суперечить закону. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню понесений судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved