Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] з наступними вимогами: визнати за нею право приватної власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; у разі задоволення позову стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати у виді судового збору у розмірі 992 грн 40 коп. На обґрунтування позовної заяви [PERSON] зазначила, що 11.10.2013 вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . У період перебування у шлюбі відповідач набув на підставі посвідченого приватним нотаріусом договору купівлі-продажу від 19.10.2017, який зареєстровано в реєстрі за номером 1943, право приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . При цьому, як вбачається зі змісту п. 7 договору, нею, як дружиною, була письмово висловлена та нотаріально засвідчена 19.10.2017 заява про надання згоди на купівлю квартири її чоловіком, відповідачем по справі. В силу закону набута у власність відповідачем у період перебування у шлюбі квартира є об`єктом права спільної су3місної власності дружини та чоловіка (подружжя), тобто її та відповідача. Разом з тим, відповідач в добровільному порядку не бажає переоформити на неї 1/2 частину вказаної квартири, внаслідок чого має місце спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Враховуючи, що квартира була придбана за договором купівлі-продажу в період їхнього шлюбу та має місце не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, вважала, що за нею має бути визнане право власності на 1/2 частку квартири. Позивач [PERSON] в позовній заяві просила розглянути справу за її відсутності. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 11.07.2022 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу десятиденний строк для подання документа про сплату судового збору в розмірі 992 грн 40 коп. В установлений судом строк позивач [PERSON] подала документ про сплату судового збору в розмірі 992 грн 40 коп. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 14.07.2022 провадження у зазначеній справі відкрито та призначено підготовче засідання на 09.08.2022. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 09.08.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.08.2022. 22.08.2022, 28.09.2022 судовий розгляд відкладено у зв`язку з неявкою відповідача. Належним чином повідомлені учасники справи на судовий розгляд не з`явилися. Відповідач [PERSON] не повідомив про причини неодноразового повторного нез`явлення в судове засідання, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавав. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначає Верховний Суд, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не заявилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (Постанова КЦС ВС від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18.) У цій справі суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Суд не має відомостей про причину неодноразової повторної неявки відповідача, який повідомлявся про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному ЦПК України, і від якого не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за його відсутності, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, проти чого не заперечувала позивач. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Спірним є право позивача [PERSON] на 1/2 частку у спільному сумісному майні подружжя [PERSON] та [PERSON] у вигляді квартири [ADDRESS] . Згідно свідоцтву про шлюб (повторно) Серія [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з 11.10.2013 (а. с. 8). Квартира [NUMBER], загальною площею 42,9 кв. м, житловою площею 30,9 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 19.10.2017 приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1943. У пункті 7 вказаного договору зазначено, що заява про надання згоди дружиною покупця на купівлю квартири висловлена письмово та нотаріально засвідчена 19.10.2017 приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л. В., за р. № 1942 (а. с. 9, 10). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 370 ЦК України передбачено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до частин 1-3 статті 372 ЦПК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. За таких обставин, оскільки спірна квартира [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, та у разі поділу цієї квартири частки співвласників мають бути рівними, позовна заява [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частку спірної квартири є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Згідно зі статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача належить стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved