Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернувся до АТЗТ «ВАКАН», ТОВ «ЛАОС ТРЕНД», ТОВ «ІНФОРМАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ. СЕРВІС І РІШЕННЯ», [PERSON] , третя особа Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання трудових відносин припиненими та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позову вказав, що з 24.03.2016 року є генеральним директором АТЗТ «Вакан» відповідно до наказу №24-03/16к та протоколу № 23/3-16 Загальних зборів Акціонерів АТЗТ «Вакан». Так як АТЗТ «Вакан» фактично не веде ніякої діяльності, на підприємстві відсутні наймані працівники (крім Генерального директора), відсутні рахунки в банках, заробітня палата не виплачується з 2017, тощо була написана заява про звільнення за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України. Оскільки з моменту звернення акціонери АТЗТ «Вакан» не здійснили жодних дій, направлених на припинення трудових відносин, [PERSON] звернувся до суду та просить припинити трудові відносини [PERSON] з АТЗТ «Вакан» у зв`язку із звільненням з посади генерального директора за власним бажанням та зобов`язати державного реєстратора Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації внести зміни до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо директора (керівника) АТЗТ «Вакан». 03.10.2022 року [PERSON] надіслав лист, в якому він зазначив що не є акціонером АТЗТ «Вакан», а тому не може бути відповідачем у даній справі. 17.10.2022 року [PERSON] надіслав письмові пояснення, в яких зазначив про зміну найменування одного з відповідачів з НВП ТОВ «Юртех» на ТОВ «Лаос тренд». В судове засідання позивач не з`явився, надіславши клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, а тому з урахуванням положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливерозглянути справу за їхньої відсутності. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. У ч.ч. 1, 2 ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням вказаної норми, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07 липня 2004 року у справі N 1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі N 1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі N 1-5/2008 вказав на те, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до вимог ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом Законів про Працю України. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України). Згідно із приписами ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, Установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або Уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Судом установлено, що згідно Наказу №24-03/16к від 24.03.2016 року АТЗТ «Вакан» [PERSON] був призначений на посаду генерального (а.с. 21), що також підтверджується Протоколом № 23/3-16 Загальних зборів Акціонерів АТЗТ «Вакан» (а.с. 22-23). Відповідно до п. 4 частини першої ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено ст. 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. [PERSON] , як генеральним директором відповідно до ст. 12.7 Статуту АТЗТ «Вакан» було складено повідомлення про скликання позачергових зборів акціонерів, де одним з питань порядку денного було звільнення [PERSON] з посади Генерального директора (а.с. 34). Судом встановлено, та підтверджено наданими доказами, що [PERSON] користуючись своїм правом на розірвання трудового договору з АТЗТ «Вакан» у встановленому законом порядку 21.12.2021 року направив акціонерам вищевказаного Товариства рекомендованим листом повідомлення про скликання позачергових зборів акціонерів АТЗТ «Вакан» від 21.12.2021 та заяву про звільнення за власним бажанням [PERSON] , тобто висловив своє бажання щодо припинення роботи у даному Товаристві (а.с. 26-28). Враховуючи зазначені норми закону, суд вважає, що [PERSON] належним чином, у визначеному законом порядку повідомив акціонерів АТЗТ «Вакан» про намір припинити трудові відносини та звільнитися з роботи за власним бажанням. 21.01.2022 року було складено акт АТЗТ «Вакан» № 1 про те, що загальні збори акціонерів АТЗТ «Вакан», скликані на 21 січня 2022 року о 10:00 год. Не відбулися у зв`язку з відсутністю учасників Товариства. При цьому, рекомендовані листи повернуто у зв`язку з закінченням терміну зберігання (а.с. 29-31). Написання [PERSON] заяви про звільнення за власним бажанням, направлення вказаної заяви усім учасникам товариства, ініціювання позивачем проведення позачергових загальних зборів із винесенням питання звільнення директора на порядок денний, свідчать про те, що позивачем дотримана процедура звільнення із займаної посади директора товариства. Відповідно до трудового законодавства України, керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні. Разом з тим особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства. Уповноважені особи на звільнення керівника орган АТЗТ «Вакан» проігнорував вимогу [PERSON] про звільнення і не розглянув по суті його заяву про звільнення протягом передбачених законодавством строків, не виконав покладені на нього обов`язки. У випадку відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, зокрема через неможливість зібрати кворум для проведення загальних зборів, керівнику із метою захисту свої прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими. За твердженням [PERSON] АТЗТ «Вакан» фактично не веде ніякої діяльності, відсутні наймані працівники, відсутні рахунки в банках, а акціонери не виходить на зв`язок. Враховуючи конкретні обставини цієї справи та факт порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Близьких за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.05.2019 у справі N757/61865/16-ц. У своєму рішенні №201/1384/16-ц від 25.11.2019 року Верховний Суд України визначив, що ефективним і таким, що не суперечить закону є спосіб захисту, як припинення трудових відносин на підставі частини першої ст.38 КЗпП України. Відповідно до пункту 13 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі, зокрема, містяться відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо. У частині першій статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» визначено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації та судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі. В указаній нормі закону визначено, що таким судовим рішенням може бути рішення про зобов`язання вчинення реєстраційних дій. Таким чином, суд вважає можливим визнання припиненими трудових відносин між [PERSON] та АТЗТ «Вакан» з 22.01.2022 року, а також зобов`язання державного реєстратора Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації внести зміни до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо виключення запису про [PERSON] як генерального директора (керівника) Акціонерного товариства закритого типу «Вакан». У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved