Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

15 липня 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" звернулося до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків, на обґрунтування якого зазначив, що 06.11.2014 року Рівненським міським судом Рівненської області було прийнято рішення про стягнення з відповідача заборгованості по кредитному договору у розмірі 407\~314,19 грн. та судові витрати. Вважає, що відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, в зв`язку чим має заборгованість у розмірі 551\~318,57 грн., що складається з 3% річних від суми заборгованості 90\~261,24 грн. та інфляційні збитки в розмірі - 461\~057,33 грн. Ухвалою суду від 26 липня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. 08 серпня 2022 року представник відповідача надав відзив на позову заяву, в якому зазначив, що проти позову заперечує в повному обсязі, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності. Вказав, що 16.09.2021 року виконавче провадження було закінчене у зв`язку з повним виконанням рішення суду. 23 вересня 2022 року представник позивача на електронну адресу суду надіслав пояснення, в яких вказав, що повністю підтримує доводи позовної заяви та вважає, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України. Вказує на те, що законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Ухвалою суду від 08 листопада 2022 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції вказала, що позовні вимоги вважає обґрунтованими, оскільки в силу ст. 625 ЦК України боржник в разі порушення грошового зобов`язання, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Таким чином, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з поставленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Представник відповідача в судовому засіданні вказав на те, що позовні вимоги про стягнення з його довірителя інфляційних втрат та 3% річних врегульованих ст. 625 ЦК України не можуть бути задоволені, виходячи з положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, якими у період дії військового стану в Україні не може бути звернуто стягнення. Додатково вказав, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Враховуючи, що валютою зобов`язання за договором про іпотечний кредит є долари США, а не гривня, вважає, що відсутні правові підстави для нарахування на прострочене валютне зобов`язання індексу інфляції, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.12.2007 року ПАТ «АК Промінвестбанк» та [PERSON] уклали договір про іпотечний кредит\~№ 1873/07. Відповідно до умов даного договору Банк зобов`язується надати [PERSON] кредит в сумі 39600,00 доларів США. Банк\~свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у вигляді грошових коштів в іноземній валюті в розмірі 39600,00 доларів США. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором між ПАТ «АК Промінвестбанк» та [PERSON] і [PERSON] було укладено договори поруки. Так, [PERSON] уклала договір поруки № 1847/07 від 24.12.2007 року, а [PERSON] уклав договір поруки № 1845/07 від 24.12.2007 року. 17.12.2012 між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про передачу прав за договорами забезпечення, відповідно якого право вимоги заборгованості за кредитним договором № 1873/07 перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи». Відповідно до статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) та згідно із статтею 514 вказаного кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Таким чином, внаслідок укладеного договору відбулась заміна кредитора, а саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора за договором № 1873/07 від 24.12.2007 року, позичальником згідно якого є [PERSON] . Через невиконання умов та зобов`язань передбачених кредитним договором, ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків. 06.11.2014 ухвалено рішення по справі № 569/9701/2, яким позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено у повному обсязі та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість в сумі 407314 грн. 19 коп. (чотириста сім тисяч триста чотирнадцять грн. 19 коп.).\~Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) грн. Згідно заяви - повідомлення\~\~від 16.09.2021 року заборгованість по виконавчому документі № 569/6059/14-ц, виданому 07.06.2021 року Рівненським міським судом погашена в повному обсязі. \~\~\~ Тобто, рішення Рівненського міського суду від\~06.11.2014 року\~у справі\~№ 569/6059/14-ц виконане в повному обсязі, встановлена вказаним рішенням суду сума боргу за кредитним договором № 1873/07 від 24.12.2007 року повністю сплачена, що свідчить про виконання зобов`язання позивачем.\~\~\~\~ Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення Рівненського міського суду Рівненської області від\~06 листопада 2014 року\~у справі\~№569/6059/14-ц\~про стягнення заборгованості, зобов`язання позичальника сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 16 вересня 2021 року. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 16 вересня 2021 року - дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням, і є датою, коли зобов`язання перед банком за кредитним договором припинилося. Вищенаведене узгоджується з правовим висновком, наведеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). В обґрунтування позовних вимог про стягнення [PERSON] на свою користь заборгованості за договором про іпотечний кредит № 1843/07 від 24.12.2007 року у розмірі 551\~318, 57 грн., позивач посилається на положення ст. 625 ЦК України. Необхідно зазначити, що оскільки у зв`язку із затримкою виконання рішення суду про стягнення заборгованості у\~ [PERSON] \~не виникає будь-яких інших зобов`язань за договором про іпотечний кредит № 1843/07 від 24.12.2007 року. При цьому кредитор має право порушувати питання про стягнення з боржника коштів на підставі статті 625 ЦК України за період невиконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від\~06 листопада 2014 року \~у справі\~№569/6059/14-ц. Таке право кредитора виникає в силу Закону, а не договору. Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 569/613/19 (провадження № 61-18981св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 569/23247/18 (провадження№ 61-14784св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2021 року у справі № 570/648/19 (провадження № 61-7308св20). При цьому суд також враховує, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, яке передували пред`явленню такого позову. Суд критично ставиться до доводів представника відповідача про неможливість стягнення інфляційних втрат в порядку ст. 625 ЦК України, через те, що основне зобов`язання було у іноземній валюті, зокрема у доларах США, оскільки правовідносини між сторонами виникли внаслідок невиконання рішення Рівненського міського суду від 06.11.2014 року про стягнення заборгованості солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість в сумі 407314 грн. 19 коп. (чотириста сім тисяч триста чотирнадцять грн. 19 коп.). КЦС ВС в своїй постанові по справі № 570/2309/15-ц (провадження № 61-9226св19) від 02 лютого 2021 року дійшов висновку про те, що аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не дав належної оцінки тій обставині, що кредит надавався у швейцарських франках, а положення статті 625 ЦК України може бути застосоване кредитором до боржника виключно в разі, якщо валютою виконання зобов`язання є гривня, є неспроможними, так як правовідносини між сторонами виникли внаслідок невиконання рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2010 року про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 168 105,75 грн., тобто відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання, визначеного у гривні, а тому підстав для відмови у стягненні інфляційних втрат немає. Виходячи з наведених вище положень закону, відповідач зобов`язаний відповідати перед позивачем у межах обов`язків, визначених положеннями ст.625 ЦК України, тобто сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Таким чином, відповідно до розрахунку позивача сума інфляційних витрат складає 461057,33 грн., а 3 % річних за прострочене виконання зобов`язань складає 90\~261,24 грн. Враховуючи те, що відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання за рішенням суду, у зв`язку із чим в ТОВ «Кредитні ініціативи» виникло право отримати, окрім суми боргу, також індекс інфляції та три проценти річних від простроченої суми. Представник відповідача у відзиві просив застосувати позовну давність до спірних правовідносин. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина другастатті 258 ЦК Українипередбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1статті 261 ЦК України). Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням, отже, право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його фактичного виконання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року, справа №127/15672/16-ц. Тобто, з огляду на викладене, можна дійти висновку, що позивач має право на стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду. В той же час, суд погоджується з посиланням відповідача на Закон України № 2120-ІХ від 15.03.2022 . Так, 15.03.2022 року був прийнятий\~Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дій норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17.03.2022 року, і який вже діяв на час подання засобами поштового зв`язку позову представником позивача. Вказаним законом доповнювався\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, а саме до вказаного розділу був внесений п.18, відповідно до якого: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Вказана норма є імперативною та не потребує доказуванню з боку відповідача причин невиконання відповідного обов`язку за договором. Таким чином, стягнення 3% річних та інфляційних втрат з відповідача не можуть бути задоволені судом за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду, а саме з 15 липня 2019 року по 15 липня 2022 року, оскільки з 24.02.2022 року вказана норма чітко вказує, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат підлягає списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відповідно до ч.3\~ст.3 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. На підставі викладеного, суд вважає, що в частині нарахування 3% річних та інфляційних втрат позовна вимога підлягає задоволенню частково, а саме за період з 15 липня 2019 року по 23 лютого 2022 року, а за період з 24 лютого 2022 року по 15 липня 2022 року підлягає списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 15 липня 2019 року по 23 лютого 2022 року в сумі 78\~811, 52 грн. та 3 проценти річних від простроченої суми в розмірі 31 937,91 грн., а всього 110\~749,43 грн. Крім того, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 8\~269, 78 грн. Позов заявлено з ціною 551\~318,57 грн. та задоволено на суму 110\~749,43 грн., тобто на 20 % (110\~749,43 х100:551 318,57). Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам розмірі 1653,96 грн. (8269,78 грн./100х20%), що відповідає ст.141 ЦПК України. У відзиві представник відповідача адвокат Мартинов О.Ю. просить стягнути з позивача на користь [PERSON] , понесені нею витрати, пов`язані з розглядом справи на суму 20\~000 грн. На підтвердження здійснених представником відповідача [PERSON] - адвокатом Мартиновичм О.Ю. витрат на професійну правничу допомогу надано: договір про надання правової допомоги б/н від 03 серпня 2022 року, укладений між [PERSON] та адвокатським об`єднанням «Рівненська правозахисна група» в особі голови Об`єднання Мартинова Олексія Юрійовича; акт прийому-передачі наданих послуг від 03.08.2022 року, згідно якого вартість наданих виконавцем замовнику послуг складає 20\~000 грн.; рахунок фактура від 03 серпня 2022 року на суму 20\~000 грн.; квитанція до прибуткового касового ордеру від 03.08.2022 р. У відповідності до ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. У п.1 ч.1 ст.133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Зі змісту ст.137 ЦПК України вбачається, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданихпослуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторонни або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Розподіляючи витрати, понесені на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі оскільки цей розмір має бути доведений, та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» було задоволено частково (20%), а відмовлено (80%), то витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з позивача на користь відповідача пропорційно до розміру відмовлених вимог в розмірі 16 000,00 грн. (20 000 грн./100х80%)

Outcome: partial