Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, який вмотивовано тим, що 14.09.2012 року зареєстрував шлюб з відповідачем. Оскільки сімейне життя не склалося через відсутність порозуміння та несумісність характерів, внаслідок чого виникали суперечки, почуття кохання та поваги втрачені, вважає, що сім`я розпалася. Сімейно-шлюбні відносини відновлювати не має наміру, просить шлюб розірвати. Крім того зазначив, що від шлюбу з відповідачем мають сина [PERSON] . Оскільки сторони фактично разом не проживають, просить суд визначити місце проживання дитини з ним. 27.09.2022р. у справі відкрито загальне позовне провадження. Представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідача до суду не явилася, подала заяву у якій просила розглядати справу за її відсутність, не проти задоволення позову. Третя особа свого представника у засідання не направила. Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно із\~ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що мають істотне значення. Судом встановлено, шлюб між сторонами зареєстрований 14.09.2012р. міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №549. Позивач втратив почуття поваги та кохання до відповідача, сімейно-шлюбні стосунки не підтримує та відновлювати їх не має наміру. Подальше сумісне мешкання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, тому суд вважає необхідним шлюб розірвати. Крім цього судом встановлено, що сторони від шлюбу мають сина [PERSON] [INFO] . Згідно ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч.1 ст.\~14\~СК України здійснення сімейних прав є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. В контексті викладеного слід розуміти, що право матері на утримання- це лише її право. Воно не може бути передане іншій особі, а тому здійснення сімейних прав не може полягати у їх відчуженні іншим особам. Згідно ст.160\~СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років. З конструкції даної статті убачається, що батьки можуть домовитися про те, що дитина житиме з одним із них, бабусею, іншим родичем чи в спецшколі-інтернаті. Такий договір, як і будь-який інший, не може бути змінений за волею одного з батьків. Частиною 1 ст.\~161\~СК України передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Згідно з ст.\~12\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. На підставі викладеного, оцінивши наявні у справі докази та приймаючи до уваги, що дитина не досягла такого віку та рівня розвитку,в якому б усвідомлювала сутність спірного питання, суд не вбачає необхідності з`ясовувати думку дитини в суді щодо визначення її місця проживання, і, приходить до висновку, що місце проживання дитини має бути визначено з батьком, оскільки це буде відповідати інтересам дитини і забезпечить належні умови проживання дитини та його виховання.

Outcome: approved