Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

позивач та її представник просять суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ,\~посилаючись на\~те,\~що з кінця жовтня 2003 вона почала проживати з [PERSON] однією сім`єю в його квартирі за адресою: [ADDRESS] . 27.06.2008 вони офіційно зареєстрували шлюб. [INFO] [PERSON] помер. 05.06.2018 вона подала заяву до Ватутінської міської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, яка відкрилася після його смерті, аналогічну заяву подав і відповідач, який є рідним сином [PERSON] . Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 18.03.2018 було встановлено факт її спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2003 по 26.06.2008 за адресою: [ADDRESS] . Нещодавно їй стало відомо, що покійний [PERSON] звертався до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 14.04.2006 вказаний позов було задоволено. 25.04.2006 вказане рішення суду набрало законної сили. Постановою Верховного суду від 22.04.2020 зазначене рішення скасовано. З 2003 відповідач лише двічі приїжджав до м.\~Ватутіне і лише один раз був у квартирі, вона цікавить відповідача лише як об`єкт спадкування, оскільки участі у її утриманні він не бере, комунальні платежі не сплачує, його реєстрація в квартирі створює перешкоди в оформленні субсидії, саме тому вона і змушена звернутись до суду із вказаним позовом. А також просили суд стягнути з відповідача понесені судові витрати. Представник позивача адвокат Токар О.М. подала до суду відзив в якому зазначила, що позивач керується нормами ЖК УРС, а саме статтями 71, 72, які регулюють порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду. Необхідно відзначити, що квартира [ADDRESS] є об`єктом права приватної власності та за життя належала [PERSON] , батькові відповідача. Після смерті свого батька, відповідач звернувся до Ватутінської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та вважається таким, що прийняв її з часу подання відповідної заяви. Законодавець пов`язує право власника на звернення до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування житлом безпосередньо з наявністю зареєстрованого у встановленому порядку права власності на житло, [PERSON] такого права на день звернення до суду немає, тому не вважається належним позивачем та не набула статусу особи, право якої порушено. Безпосередньо сам власник майна, [PERSON] , який помер [INFO] , не вважав свого сина, відповідача по справі, таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , що, зокрема, встановлено постановою Верховного Суду від 22.04.2020 у справі №2-105/06, де зазначено, що: «... за життя [PERSON] не реалізував своє право на зняття відповідача з реєстрації місця проживання у спірній квартирі. 3 матеріалів справи вбачається, що [PERSON] був знятий з реєстрації у квартирі [ADDRESS] з 08.01.2019, тобто вже після смерті [PERSON] ». Таким чином, в силу положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, власник житла, [PERSON] , за життя вважав свого сина [PERSON] таким, що має право на користування житлом, незважаючи на те, що відповідач проживав y вказаному житлі не на постійній основі, в періоди коли приїздив до батька приблизно двічі-тричі на рік. Відповідач мав у квартирі власні речі та власну кімнату і проживав там без обмежень у часі, при цьому вважаючи, що також має право на вказану квартиру як власник і це право його батьком ніколи не оспорювалось. Позивач самовільно змінила замки в квартирі та заборонила відповідачу там проживати. Двічі відповідач викликав поліцію для фіксації такого факту. [PERSON] не звертався до суду з позовними вимогами про усунення перешкод в користуванні майном, так як в суді вже був ініційований інший процес щодо визнання права власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачем, за результатами якого і будуть вживатись дії відповідачем по реалізації та захисту своїх прав. Крім іншого, [PERSON] незважаючи на те, що немає доступу до квартири бере участь в її утриманні, сплачуючи квартирну плату. Відповідач не реалізовує своє право на користування житлом, після смерті свого батька, з незалежних від нього причин, а через протиправну поведінку позивача, тому не може бути позбавлений такого права, навпаки потребує захисту в цій частині та здійснює такий захист в межах цивільної справи №690/488/18, рішення в якій перебуває на стадії набрання законної сили. Суд заслухавши пояснення позивача, її представника та представника відповідача, допитавши свідків, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.07.2006 (а.с.58) та витягу про реєстрацію права власності (а.с.59), [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 30.05.2018, виданого Ватутінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (а.с.12). [PERSON] за життя звертався до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] (колишньої дружини) та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 14.04.2006 (а.с. 14-15) вказаний позов було задоволено. 25.04.2006 вказане рішення суду набрало законної сили. Постановою Верховного суду від 22.04.2020 (а.с.20-24) зазначене рішення суду скасовано. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на норми ст.\~71, 72 ЖК УPCP. Зазначені статті ЖК УРСР регулюють порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду. Зокрема, ст. 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Норма статті наголошує, що в разі відсутності наймача або членів його сім`ї зa ними зберігається житло протягом шести місяців. Якщо наймач або член його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжений наймодавцем, а вразі спору - судом. Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Отже, норми статей 71, 72 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини між наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї у користуванні житлом державної та комунальної (громадської) власності. Позивач не надала суду підтверджень того, що спірне житло, відносно якого поставлено питання про позбавлення права користування, до відповідача [PERSON] , перебуває у статусі державної чи комунальної власності. Матеріали справи також не містять договорів найму житла укладеного на будь-кого зі сторін, ні на [PERSON] ні на Хоменка таких договорів немає, так як немає і наймодавця. Матеріали справи містять копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , з якого вбачається, що право приватної власності зареєстроване за [PERSON] , вдовою якого є позивач, а відповідач є його рідним сином. Сторони не оспорюють той факт, що зазначена квартира, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , є спадковим майном, на прийняття якого обидві сторони подали заяви про прийняття спадщини до Ватутінської міської державної нотаріальної контори Звенигородського району Черкаської області, та, на час слухання і закінчення справи, жодна із сторін право на спадщину не оформила та не зареєструвала. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, законодавець пов`язує право саме власника на звернення до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування житлом безпосередньо з наявністю зареєстрованого у встановленому порядку права власності на житло. Позивач [PERSON] такого права на день звернення до суду немає, тому не вважається належним позивачем та не набула статусу особи, право якої порушено. Як вбачається із матеріалів справи відповідач [PERSON] належним чином виконує свої обов`язки по користуванню квартирою [ADDRESS] , а саме розділив особові рахунки, та здійснює оплату комунальних послуг в повному обсязі відповідно до своєї частки, що підтверджується договором про надання послуг з вивезення побутових відходів від 05.06.2008 укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] на вивезення сміття з розрахунку на 1 особу - [PERSON] як споживача, за адресою місцезнаходження квартири [ADDRESS] та довідкою ВВУЖКГ від 31.08.2021 (а.с. 67) про те, що по особовому рахунку № [NUMBER] відкритого на ім`я [PERSON] , по квартирі [ADDRESS] заборгованість за послуги з управління будинку відсутня. Представник відповідача, у відзиві зазначила, що на період поховання [PERSON] , відповідач вимушений був зупинитись проживати у друга покійного - [PERSON] , оскільки [PERSON] до квартири його не впустила, зазначене в судовому засіданні підтвердила особисто свідок [PERSON] . Згідно інформації Звенигородського ВП ГУНП в Черкаській області від 16.09.2021 (а.с.77), 19.03.2019 відповідач [PERSON] звертався до відділу поліції із заявою про те, що [PERSON] не допускає його до квартири [ADDRESS] ; 31.08.2021р. за заявою Ступника (депутат Ватутінської міської ради), повідомлено про аналогічний факт, що [PERSON] не впускає [PERSON] до приміщення квартири [ADDRESS] , тобто відповідач об`єктивно немає змоги реалізовувати своє право на користування житлом. Допитана в судовому засіданні [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , зазначила, що мала місце подія коли [PERSON] не міг потрапити до квартири, у зв`язку з чим останній викликав працівників поліції. Громадянин [PERSON] , допитаний в судовому засіданні в якості свідка зазначив, що акт депутата від 16.04.2018, в якому зазначено, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] фактично не проживає, складений ним виключно зі слів мешканців будинку [ADDRESS] ; свідок [PERSON] вказав, що [PERSON] бачив рідко за адресою розташування квартири, та не слідкував за тим чи приїжджає він чи ні, тобто деталі співжиття мешканців даної квартири їм не можуть бути відомі. Обидва свідки зі сторони позивача не володіли інформацією щодо режиму власності квартири [ADDRESS] та щодо способів реалізації права користування як позивачем так і відповідачем. Згідно з ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частина 1 ст. 11 ЦПК України передбачає, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Такий висновок узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27листопада 2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною; спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату; спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (такі висновки викладені у\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу; якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові; у тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту. Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц). З огляду на обраний позивачем спосіб захисту «визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням» - суд приходить до висновку, що такий спосіб захисту є неналежним і неефективним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно змісту\~ст.\~133\~ЦПК судові\~витрати складаються\~з судового\~збору та\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, згідно наданих розрахунків. На підставі викладеного та

Outcome: approved