Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до [PERSON] , за якою просить: усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1556 га., цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки: 2124883000:13:013:0023, шляхом зобов`язання Відповідача звільнити повність проїзд до його домоволодіння та його земельної ділянки та утриматися від будь-яких інших дій, що перешкоджають його доступу до його подвір`я та земельної ділянки та встановити сервітут на право проїзду транспортного засобу до подвір`я за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. Позивач - [PERSON] , є власником земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1556 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки: 2124883000:13:013:0023, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав № 61248221. Право власності на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.06.2016. Також, він є власником будинку та господарських споруд розміщених на цій земельній ділянці. По сусідству з домоволодінням позивача знаходиться домоволодіння, яке належить [PERSON] , яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Між їхніми земельними ділянками пролягає, земельна ділянка яка була загального користування, та слугує єдиним проїздом до житлового будинку позивача та межує із земельною ділянкою, яка належить Відповідачу, що підтверджується висновком експерта 1/19 від 04 грудня 2019 року. Відповідно до висновку експерта № 1/19 , територія між будинком [PERSON] за адресою [ADDRESS] та будинком [PERSON] за адресою [ADDRESS] фактично використовується як землі загального користування - заїзд до цих будинків. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.12.2019, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 13.08.2020 встановлено ширину земельної ділянки що була передана у власність [PERSON] , згідно п. 12 рішення 11 сесії 22 скликання Киблярівської сільської ради від 25.03.1998 року, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарсьісих будівель та споруд в [ADDRESS] від дороги в межах 11,8 м. без влаштування двору спільного користування між земельною ділянкою, що була передана у власність [PERSON] та земельною ділянкою, яка належить [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Дана земельна ділянка єдиний проїзд до будинку позивача, постійно використовується відповідачем та членами його сім`ї, як парковка для автомобіля, що перешкоджає доступу до його будинку, так як це єдиний заїзд до будинку та подвір`я, що спричиняє йому та його сім`ї не аби, які незручності, та перешкоджає йому користуватися своєю власністю. В добровільному порядку Відповідач не хоче усунути перешкоди у використанні ним своєю власністю, в зв`язку із чим позивач вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду. За ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.06.2022 року судом було відкрите провадження у цій справі у порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні 24.10.21022 року позов підтримав та просив суд його задовольнити. Відповідач та його представник категорично заперечили проти позову та просили суд відмовити у його задоволенні, оскільки позивачем обраний неефективний спосіб захисту, взагалі не зазначено на якій земельній ділянці він вважає за необхідне встановити сервітут та не обґрунтовані підстави задля його встановлення. Будь - які порушення з боку відповідача прав позивача, як власника земельної ділянки, відсутні. Заслухавши думки присутніх учасників розгляду справи, дослідивши докази, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з наданих суду доказів, а саме з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.06.2016 року № 61248221 та технічної документації позивач - [PERSON] , є власником земельної ділянки із кадастровим номером 2124883000:13:013:0023, площею - 0,1556 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності від 04.12.2015 року та технічного паспорту від 05.09.2015 року позивач - [PERSON] також є власником житлового будинку загальною площею 80,7 кв.м. та інших споруд. Дійсно, за рішенням Киблярівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 03.12.2018 року «Про відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки на місцевості» було відмовлено гр. [PERSON] у підписанні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості в зв`язку з тим, що частина даної земельної ділянки відноситься, як двір спільного користування. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК - 012 - 12794 відповідач - [PERSON] є власником земельної ділянки для обслуговування житлового будинку - 0,15 та ведення особистого підсобного господарства - 0,45, за адресою: [ADDRESS] . За рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.12.2019 року у справі № 308/7278/19 за наслідками розгляду цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до Киблярівської сільської ради Ужгородського району, [PERSON] про встановлення межі між земельними ділянками, - було позовну заяву задоволено. Встановлено ширину земельної ділянки, що була передана у власність [PERSON] відповідно до п. 2 рішення 11 сесії 22 скликання Киблярівської сільської ради від 25.03.1998 року для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] від дороги в межах 11,8 м. без влаштування двору спільного користування між земельною ділянкою, що була передана у власність [PERSON] відповідно до п. 2 рішення 11 сесії 22 скликання Киблярівської сільської ради від 25.03.1998 року для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] та земельною ділянкою, яка належить [PERSON] , кадастровий номер 2124883000:13:013:0023, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , згідно плану будівельного паспорта, який був виданий 15.03.1973 року № 67 за типовим проектом будівлі № 30-2к-4. При цьому судом було встановлено наступне. З доданого до матеріалів справи висновку будівельно - технічного Дослідження № 0001/2016 року, складеного 31.03.2016 року ФОП [PERSON] вбачається, що в частині розміру земельної ділянки при дорозі, земельна ділянка вказана в акті не відповідає розміру ділянки, яка відводилась для будівництва та обслуговування житлового будинку згідно будівельного паспорту. На противагу вказаному висновку стороною відповідача надано суду Висновок експерта № 1/19 від 04.12. 2019 року, складений судовим експертом Бучок Р.П. Об`єктами дослідження в межах даної експертизи зазначено: територію між будинками гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та будинком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Висновком даного дослідження експерт встановив, що територія між будинком гр. [PERSON] адресою: [ADDRESS] та будинком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] фактично використовується як землі загального користування, для заїзду до цих будинків. Також експерт зазначає, що ширина заїзду не може бути менша, аніж вимоги п. 15.3. Державних будівельних норм ДБН Б. 2.2. - 12:2019 «Планування та забудова територій» та згідно ст. 83 Земельного кодексу України, землі загального користування не підлягають приватизації, тобто передачі у приватну власність будь-якій із сторін. Разом з тим надавши оцінку вказаному висновку, суд приходить до переконання, що такий є суперечливим, оскільки жодних документів, які б підтверджували, що спірна земельна ділянка є землями загального користування матеріали справи не містять. З цих підстав суд критично відноситься також до рішенням Киблярівської сільської ради від 03.12.2018 року (а.с. 25-26), яким позивачу відмовлено з причин наявності між ділянкою позивача та ділянкою відповідача двору спільного користування, адже в будівельному паспорті від 1973 року № 67 за типовим проектом будівлі №30-2к-4 на плані забудови земельної ділянки зафіксовані розмір як ділянки позивача - 11,8 м. так і ділянок сусідів зліва 11,0 м. та справа ділянка [PERSON] - 10 м. Сторона відповідача піддає сумніву будівельний паспорт від 1973 року № 67 за типовим проектом будівлі №30-2к-4, однак жодних доказів, що вказаний документ виданий з порушеннями тощо нею не надано. Аналізуючи досліджені докази та обставини, встановлені під час судового розгляду, суд прийшов до висновку, що в даному випадку позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки підтверджують, що існує необхідність у відновленні меж земельної ділянки, тому суд вважає за необхідне встановити ширину земельної ділянки, що була передана у власність [PERSON] відповідно до п. 2 рішення 11 сесії 22 скликання Киблярівської сільської ради від 25.03.1998 року для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] від дороги в межах 11, 8 м. без влаштування двору спільного користування між земельною ділянкою, що була передана у власність [PERSON] відповідно до п.2 рішення 11 сесії 22 скликання Киблярівської сільської ради від 25.03.1998 року для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] та земельною ділянкою, яка належить [PERSON] , кадастровий номер 2124883000:13:013:0023, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , згідно плану будівельного паспорта, який був виданий 15.03.1973 року № 67 за типовим проектом будівлі № 30-2к-4. Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень за постановою Закарпатського апеляційного суду від 13.08.2020 року у справі № 308/7278/19 апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 грудня 2019 року залишено без змін. За ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 308/7278/19 (провадження № 61-16822ск20) було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 грудня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року у справі за позовом [PERSON] до Киблярівської сільської ради Ужгородського району, [PERSON] про встановлення межі між земельними ділянками. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В обґрунтування позову позивач посилається на Висновок експерта № 1/19 від 04.12.2019 року, складений судовим експертом Бучок Р.П. за результатами проведення судової земельно - технічної експертизи, яка була проведена в межах цивільної справи № 308/7278/19 на замовлення учасника судового провадження [PERSON] . Об`єктами дослідження в межах даної експертизи зазначено: територію між будинками гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та будинком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За висновком даного дослідження експерт встановив, що: територія між будинком гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та будинком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , фактично використовується як землі загального користування, для заїзду до цих будинків. Також експерт зазначив, що ширина заїзду не може бути менша, аніж вимоги п. 15.3. Державних будівельних норм ДБН Б. 2.2. - 12:2019 «Планування та забудова територій» та згідно ст. 83 Земельного кодексу України, землі загального користування не підлягають приватизації, тобто передачі у приватну власність будь-якій із сторін. Статтями 77, 78 ЦПК України визначені критерії належності та допустимості доказів, а саме: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, як і суд при винесенні рішення у справі № 308/7278/19, оцінює критично наданий позивачем висновок експерта № 1/19 від 04.12.2019 року, складений судовим експертом Бучок Р.П. за результатами проведення судової земельно - технічної експертизи, та не приймає його до уваги як належний та допустимий доказ, оскільки: він проведений у межах іншої справи; безпосередньо не стосується предмету розгляду у цій справі; жодним чином не доводить та не встановлює факту протиправності дій відповідача; вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права. У даному випадку позивачем заявлений негаторний позов із посиланням на ст. 391 ЦК України про: усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1556 га., цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки: 2124883000:13:013:0023, шляхом зобов`язання Відповідача звільнити повністю проїзд до його домоволодіння та його земельної ділянки та утриматися від будь-яких інших дій, що перешкоджають його доступу до його подвір`я та земельної ділянки та встановити сервітут на право проїзду транспортного засобу до подвір`я за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Слід зазначити, що зазвичай негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Для подання такого позову не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування та розпорядження майном були результатом винних дій відповідача чи спричиняли позивачу збитки. Достатньо, щоб такі дії хоча б і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними. Як і віндикаційний, негаторний позов є речово-правовим і може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин та може бути поданим щодо індивідуально-визначеного майна. Об`єктом негаторного позову є усунення триваючого правопорушення, що збереглося до моменту подання позову до суду. Відповідачем у негаторному позові є особа, яка власними протиправними діями перешкоджає позивачу здійснювати правомірність щодо користування чи розпорядження майном. Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, позадоговірний характер наявних між сторонами правовідносин. Якщо на момент подання позову правопорушення, що є об`єктом негаторного позову, припинилося, то підстав для задоволення позову у суду немає. Згідно ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Умовою задоволення негаторного позову позивача є встановлення судом факту протиправності дій відповідача, задоволення позовних вимог позивача не залежить від наявності вини відповідача. Захист прав і охоронюваних законом інтересів позивачів за негаторним позовом надається судом у формі припинення дій, що порушують право, або відновлення становища, яке існувало до порушення права. Позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. Тому негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує саме правопорушення. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду жодних належних і допустимих доказів факту протиправності дій відповідача; вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, тобто позивачем не доведено наявність порушеного права за негаторним позовом, що є підставою задля відмови у позові. Слід також зазначити, що негаторний позов передбачає усунення порушень виключно щодо майна позивача, тоді як позивач фактично просить усунути порушення шляхом встановлення сервітуту на земельну ділянку відповідача, що не є предметом негаторного позову. Що ж стосується встановлення сервітуту суд зазначає наступне. Відповідно до постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 405/6342/13-ц (провадження № 61-26157 св 18) було звернуто увагу, що оскільки відповідачі (позивачі за зустрічним позовом), пред`явивши вимоги про встановлення сервітуту, не визначили обсяг прав та обов`язків його учасників, а суд не наділений правом самостійно визначати зміст сервітуту, підстав для задоволення зустрічного позову немає. Дійсно, як зазначено у ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 1 ст. 402 ЦК України). Згідно з ч. 1- 4 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Як зазначено у ст. 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; право на користування земельною ділянкою для потреб дослідно-промислової розробки родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу; право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, електронних комунікаційних мереж, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право розміщення (переміщення, пересування) об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; право на будівництво та проходження інженерних, кабельних, трубопровідних мереж, необхідних для повноцінного функціонування індустріальних парків; інші земельні сервітути. Відповідно до частин першої-третьої статті 403 ЦК України зміст сервітуту складають взаємні права та обов`язки сторін цих правовідносин. Положення вказаної норми визначає загальні характеристики та умови сервітуту, більш конкретно його зміст встановлюється договором, рішенням суду тощо. Стаття 404 ЦК України встановлює, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що сусідня земельна ділянка належить на праві власності саме відповідачу, їй присвоєний кадастровий номер, на ній наявний шлях для проїзду, неможливість облаштування проїзду на власній земельній ділянці. З огляду на викладене, встановлення сервітуту це окрема позовна вимога про право користування чужою земельною ділянкою для забезпечення права проїзду на транспортному засобі по наявному шляху. У цій справі позивач, пред`явивши вимоги про встановлення сервітуту, не конкретизував щодо якої земельної ділянки слід встановити сервітут; не визначив обсяг прав та обов`язків його учасників, а суд не наділений правом самостійно визначати зміст сервітуту, відтак підстав для задоволення позову в цій частині також немає. У відповідності до ст. 141 ЦПК України витрати із сплати судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed