Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

02 вересня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із позовом до ПрАТ «УПСК», ФОП [PERSON] , третя особа [PERSON] , про стягнення недоплаченого розміру страхового відшкодування, різниці між вартістю відновлювального ремонту та страхового відшкодування. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послався на те, що 02 вересня 2020 року в районі буд.№7а по вул. Шолохова в м. Дніпро сталася ДТП з вини [PERSON] , який керував транспортного засобу «MAN» д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого пошкоджено належний позивачу автомобіль «Tesla» д.н.з. [NUMBER] . На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «MAN» д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] , була застрахована у ПрАТ «УПСК», яким виплачено страхове відшкодування в розмірі 45463,66 гривень. В той же час, згідно висновку експерта №3110/20/20 вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та за вирахуванням ПДВ становить 81689,84 гривень, а відтак розмір недоплаченого страхового відшкодування становить: 81689,84 гривень 1000 гривень (франшиза) 45463,66 гривень (виплачене страхове відшкодування) = 35226,18 гривень, які позивач просив стягнути з ПрАТ «УПСК». Крім того, на підставі ст.ст.1172, 1194 ЦК України позивач просив стягнути різницю між вартістю відновлювального ремонту автомобіля «Tesla» д.н.з. [NUMBER] (127278,01 гривень згідно висновку експерта №3110/20/20), розрахованою без урахування коефіцієнту фізичного зносу, та вартістю відновлювального ремонту того ж авто (91812,47 гривень згідно висновку експерта №3110/20/20), розрахованою з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та без вирахування ПДВ (ПДВ має сплатити страховик після отримання доказів проведення ремонту авто), тобто 35465,54 гривень з відповідача ФОП [PERSON] , як роботодавця водія [PERSON] , з вини якого сталася ДТП. Судові витрати позивач просив покласти на відповідачів. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2021 року позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявлениого недоліку його позову. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліку його позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача ФОП [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2022 року прийнято відмову позивача від його позовних вимог до ПрАТ «УПСК» про стягнення недоплаченого страхового відшкодування, провадження у справі у відповідній його частині закрито. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2022 року відмовлено у задоволення клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року задоволено клопотання представника відповідача ФОП [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин з огляду на прийняту судом раніше відмову позивач від частини позовних вимог. Відповідач ФОП [PERSON] в останнє судове засідання не з`явився, свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Натомість, представником вказаного відповідача до суду було надано відзив, в якому представник просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог до його довірителя в повному обсязі з тих підстав, що [PERSON] (як фізичною особою) належний йому транспортний засіб «MAN» д.н.з. [NUMBER] було передано [PERSON] для використання останнім у власних потребах. [PERSON] та ФОП [PERSON] ніколи не перебували у трудових відносинах, трудовий договір (контракт) між ними не укладався, докази протилежного в матеріалах справи відсутні, а тому [PERSON] не був найманим працівником ФОП [PERSON] в моменти ДТП від 02 вересня 2020 року, що свідчить про безпідставність пред`явлених до останнього позовних вимог. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Крім того, від третьої особи до суду надійшли письмові пояснення, в яких [PERSON] вказав, що він з 2017 року та на час ДТП був найманим працівником відповідача ФОП [PERSON] , виконуючи завдання роботодавця. Транспортний засіб «MAN» д.н.з. [NUMBER] було передано [PERSON] без будь-якого оформлення, тобто третю особу фактично допущено до роботи, хоча і без належного оформлення трудових правовідносин. Крім того, згідно відомостей КВЕД з ЄДРПОУ відносно ФОП [PERSON] основним видом діяльності останнього є перевезення вантажним автомобільним транспортом різних вантажів. Відтак, третя особа стверджує, що перебував у трудових правовідносинах з ФОП [PERSON] на момент ДТП. За таких обставин у відповідності до ст.ст.211, 223, 240 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників розгляду справи. Вислухавши учасників справи та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставин та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 02 вересня 2020 року мала місце ДТП. [PERSON] у вказаний день о 10 годині 55 хвилин, керуючи транспортним засобом «MAN» д.н.з. [NUMBER] , рухався по вул. Шолохова в м. Дніпро, де в порушення вимоги п.13.1 Правил дорожнього руху в районі буд.№7а не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на припаркований автомобіль «Tesla» д.н.з. [NUMBER] . Транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Викладені фактичні обставини ДТП, а також вина [PERSON] в її скоєнні встановлені постановою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року, якою [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. Оскільки дана постанова суду набрала законної сили ще 02 жовтня 2020 року, викладені в ній фактичні обставини спричинення майнової шкоди та вина [PERSON] у її спричиненні відповідно до ст.82 ч.6 ЦПК України є преюдиційно встановленими та не підлягають доказуванню. Копія постанови наявна в матеріалах справи. На момент вищевказаної ДТП і до теперішнього часу автомобіль «Tesla» д.н.з. [NUMBER] належить на праві власності позивачу, що підтверджується копією відповідного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Власником транспортного засобу «MAN» д.н.з. [NUMBER] на момент вищевказаної ДТП був [PERSON] , як фізична особа, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, а також встановлено судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України. Крім того, в ході розгляду справи судом також встановлено, що володільцем транспортного засобу «MAN» д.н.з. [NUMBER] на момент ДТП від 02 вересня 2020 року був [PERSON] , який і керував цим транспортним засобом, тобто був його законним володільцем у відповідності до п.2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306. 02 вересня 2020 року позивачем направлено повідомлення про ДТП, а 19 жовтня 2020 року заяву про страхове відшкодування до ПрАТ «УПСК», як до страховика, яким було здійснено обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальність перед третіми особами власника транспортного засобу «MAN» д.н.з. [NUMBER] . За наслідками такого звернення 28 жовтня 2020 року ПрАТ «УПСК» на підставі страхового акту №024/037/003140/20/1 (аварійний сертифікат), розрахунку страхового відшкодування, ремонтної калькуляції здійснило виплату страхового відшкодування позивачу на суму 45463,66 гривень. Викладені обставини підтверджуються копіями означених повідомлень, заяви, акту огляду транспортного засобу, ремонтної калькуляції, розрахунку страхового відшкодування, страхового акту. За змістом цих же копій документів розмір страхової суми становив 100000 гривень, а розмірі франшизи 1000 гривень. За твердженнями сторони позивача вже в ході розгляду даної цивільної справи по суті ПрАТ «УПСК» сплатило позивачу заявлену останнім первісно до стягнення із вказаного страховика суму недоплаченого страхового відшкодування в повному розмірі 35226,18 гривень, наслідком чого стало закриття судом провадження у даній цивільній справі в частині позовних вимог до ПрАТ «УПСК» за клопотанням позивача про відмову від таких позовних вимог до страховика. Згідно висновку експерта №3110/20/20 (автотоварознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ) від 19 жовтня 2020 року, складеного на замовлення позивача, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Tesla» д.н.з. [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, становить 127278,01 гривень. Вартість відновлювального ремонту автомобіля «Tesla» д.н.з. [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу замінюваних складових частин становить 91812,47 гривень. Вартість відновлювального ремонту автомобіля «Tesla» д.н.з. [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу замінюваних складових частин становить 81689,84 гривень (без урахування складової ПДВ). Копія висновку експерта з додатками наявна в матеріалах справи. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 09 липня 2010 року №566 (далі Розпорядження), Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі Правила). Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 629 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір, який є обов`язковим для виконання, акти цивільного законодавства, а також завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Нормою ст.1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є в тому числі діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності тощо) володіє транспортним засобом, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Положеннями ст.1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно п.2.2 Правил власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Згідно ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником майна або відповідальності перед іншими особами. Відповідно до ст.21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Положеннями ст.ст.3, 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст.979, 980 ЦК України передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників (страхувальників) наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. За змістом ст.17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.981 ЦК України договір обов`язкового страхування, яким особа страхує свою цивільно-правову відповідальність, укладається у письмові формі, зокрема, шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва\~ поліса. Відповідно до ст.9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.9 Закону України «Про страхування» страхова сума це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. Розміри страхових сум переглядаються Уповноваженим органом відповідно до рівня інфляції та індексу споживчих цін. Пунктом 1 Розпорядження встановлено, що розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеними після набрання чинності цим розпорядженням (після 21 вересня 2019 року) за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у розмірі 130000 гривень на одного потерпілого. За змістом ст.ст.12, 22, 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.9 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (страхове відшкодування). Різновидом шкоди, завданої майну, є шкода, пов`язана із пошкодженням транспортного засобу. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розмір якої не може перевищувати 2% від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Положеннями ст.32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу. Відповідно до ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний, окрім іншого: поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених ст.41 цього Закону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Згідно ст.ст.35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (подається причетним до ДТП водієм в письмовій формі невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП) подає страховику заяву про страхове відшкодування та долучає до неї визначені законом документи. В свою чергу, страховик, за умови настання страхового випадку, подання йому повного пакету документів та повідомлення про ДТП із дотриманням вимогу закону, протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється шляхом безготівкового розрахунку. Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Згідно ст.36 п.36.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків. Положеннями ст.1192 ч.2 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Нормою ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до на ступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, наведене вище судом чинне на час виникнення та існування спірних правовідносин сторін цивільне законодавство визначає порядок, підстави та розміри відшкодування винною особою збитків (шкоди), завданих потерпілій особі. При цьому, законом передбачена певна особливість врегулювання тих деліктних правовідносин, за якими шкода майну потерпілої особи завдана внаслідок ДТП транспортним засобом (джерелом підвищеної небезпеки). Така особливість полягає, зокрема, в участі у врегулюванні правовідносин третьої сторони страховика (страхові організації, що має право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів) власника транспортного засобу, винного у заподіянні майнової шкоди (пошкодженні транспортного засобу) потерпілої особи. Такий страховик, за умови обов`язкового за законом попереднього укладення з винним у ДТП власником авто (страхувальником) договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, здійснює відшкодування в межах ліміту своєї відповідальності (страхової суми) завданої страхувальником майнової шкоди потерпілій особі (власнику іншого транспортного засобу, пошкодженого з вини страхувальника), однак з урахуванням зносу пошкодженого в ДТП транспортного засобу/замінюваних при відновлювальному ремонті його складових частин. За таких обставин, згідно положень закону покладення на застраховану винну у ДТП особу обов`язку відшкодувати потерпілому майнову шкоду можливе лише у випадку обґрунтованої, законної відмови страховика здійснити таке відшкодування за свого страхувальника або у випадку, якщо виплачене страховиком страхове відшкодування (страхова виплата) є меншою від розміру завданої майнової шкоди з урахуванням зносу пошкодженого майна. В останньому випадку на винну особу (страхувальника) може бути покладено обов`язок з відшкодування різниці між страховою виплатою та розміром завданої шкоди. При цьому, в такому випадку розмір здійсненої страхової виплати (страхового відшкодування), розрахованого з урахуванням зносу, має бути максимально наближеним до встановленого ліміту відповідальності страховика (страхової суми) і може бути зменшений лише на розмір франшизи та/або розмір відповідного податку (ст.ст.29, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Покладання ж обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Наведений вище правовий висновок узгоджується із правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 липня 2018 року по справі №755/18006/15-ц, від 03 жовтня 2018 року по справі №760/15471/15-ц, у постановах Верховного Суду 06 березня 2019 року по справі №369/11306/16-ц, від 13 березня 2019 року по справі №227/2552/17, від 13 березня 2019 року по справі №727/1881/16-ц, від 20 березня 2019 року по справі №522/438/18, від 20 березня 2019 року по справі №695/882/15-ц. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Відтак, правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Аналогійний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року по справі №522/15636/16-ц, від 10 червня 2021 року по справі №727/2937/18, від 06 грудня 2021 року по справі №757/22936/19-ц, від 17 серпня 2022 року по справі №761/15232/18. Крім того, цивільним законодавством, а саме ст.1172 ЦК України, передбачено ще одну особливість регулювання деліктних правовідносин, яка, з огляду на її загальний характер, підлягає застосуванню і до делікту, який полягає у завданні шкоди майнового та/або немайнового характеру потерпілій особі внаслідок ДТП, зокрема при взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки. Означена особливість полягає в тому, що обов`язок з\~відшкодування шкоди\~фактично перекладається\~із безпосереднього\~заподіювача шкоди,\~в тому\~числі водія\~транспортного засобу,\~винного в\~ДТП,\~на роботодавця\~цього заподіювача\~шкоди,\~зберігаючи інші\~загальні (ст.ст.1166-1168\~ЦК України)\~та/або\~спеціальні (ст.ст.1187,\~1188,\~1194\~ЦК України\~тощо)\~елементи складу\~цивільного правопорушення\~в залежності\~від характеру\~останнього.\~Отже,\~застосування норми\~ст.1172\~ЦК України\~можливе за\~наявності певних\~умов:\~як загальних\~умов деліктної\~відповідальності (протиправна\~поведінка заподіювача\~шкоди;\~причинний зв`язок\~між такою\~поведінкою і\~шкодою;\~вина заподіювача\~шкоди у\~її спричиненні\~за виключенням\~визначених законом\~випадків),\~так і\~спеціальних умов\~(перебування\~заподіювача шкоди\~у трудових\~відносинах з\~юридичною особою\~або фізичною\~особою-роботодавцем\~незалежно від\~характеру таких\~відносин;\~завдання шкоди\~під час\~виконання заподіювачем\~шкоди своїх\~трудових (службових)\~обов`язків). При цьому під виконанням працівником (заподіювачем шкоди) своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Вищевикладена правова позиція суду щодо підстав цивільної відповідальності за завдану шкоду (деліктна відповідальність) відповідає правовим позиціями, викладеним у постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по справі №6-108цс13, від 21 вересня 2016 року по справі №6-933цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року по справі №426/16825/16-ц, постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року по справі №914/820/17, від 17 жовтня 2018 року по справі №758/12370/16-ц, від 05 грудня 2018 року по справі №703/2166/16-ц, від 14 січня 2019 року про справі №243/4692/17, від 20 листопада 2019 року по справі №501/2298/16-ц, від 13 травня 2020 року по справі №369/3204/17, від 21 серпня 2020 року по справі № 905/1391/19, від 02 листопада 2020 року по справі №133/1238/17, п.п.4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін, то в ході розгляду даної цивільної справи дійсно знайшов підтвердження факт ДТП від 02 вересня 2020 року, яка сталася з вини водія транспортного засобу «MAN» д.н.з. [NUMBER] [PERSON] , і внаслідок якої останнім завдано власнику автомобіля «Tesla» д.н.з. [NUMBER] , яким є позивач, майнової шкоди у вигляді пошкодження його авто, а також наявність невідшкодованої частини вартості відновлювального ремонту автомобіля позивача внаслідок того, що вартість такого ремонту не охоплена в повному обсязі розміром страхового відшкодування, виплаченого на користь позивача, навість після додаткової виплати страховиком вже в ході розгляду даної цивільної справи. В той же час, позивач, пред`являючи позовні вимоги до ФОП [PERSON] про стягнення такої різниці між розміром страхового відшкодування та визначеною експертом вартістю відновлювального ремонту в порядку ст.1194 ЦК України, посилається на норму ст.1172 ЦК України та вказує, що винуватець ДТП [PERSON] в момент ДТП перебував у трудових відносинах з ФОП [PERSON] та виконував свої трудові обов`язки. На підтвердження таких фактичних обставин сторона позивача, третя особа надали суду копії матеріалів справи про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП (копії протоколу про адміністративне правопорушення, схеми події, письмових пояснень [PERSON] ), однак суд позбавлений можливості прийняти до уваги такі документи як належні, допустимі та достатні докази, оскільки такі документи в розумінні норми ст.78 ч.2 ЦПК України та положень КЗпП України не є тими доказами, якими має підтверджуватись перебування особи у трудових правовідносинах. Крім того, означені документи були заповнені зі слів самого [PERSON] , без належної перевірки дійсності таких обставин. Аналогічним чином суд оцінює і зазначення в постанові Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року при наведенні анкетних даних [PERSON] про те, що він працював у ФОП [PERSON] . Окрім того, постанова у справі про адміністративне правопорушення у відповідності до ст.82 ч.6 ЦПК України має преюдиційне значення лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони певною особою, яка притягається до адміністративної відповідальності. Відтак, факт перебування у трудових правовідносинах підлягає доказуванню в рамках даної цивільної справи незалежно від змісту вказаної постанови. З огляду на наведене не може бути у даній справі самодостатнім доказом перебування [PERSON] у трудових правовідносинах з ФОП [PERSON] копія товарно-транспортної накладної від 16 жовтня 2019 року, зокрема і тому, що подія ДТП мала місце не у жовтні 2019 року, а 02 вересня 2020 року, а тому факт перебування у трудових правовідносинах та виконання трудових обов`язків має підтверджуватись саме на момент ДТП. Не є доказом перебування у трудових правовідносинах письмові пояснення, надіслані [PERSON] суду в ході розгляду справи, оскільки письмові пояснення учасника справи не є джерелом доказів у відповідності до ст.ст.76, 90, 95, 100 ЦПК України. Більш того, відповідно до наданих стороною відповідача ФОП [PERSON] копій податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця, відомостей про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам [PERSON] не значився найманим працівником ФОП [PERSON] , йому не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата у вересні 2020 року. Стосовно посилань сторони позивача та третьої особи про те, що [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з ФОП [PERSON] з 2017 року і до ДТП включно внаслідок фактичного допуску [PERSON] роботодавцем до роботи, то суд критично оцінює такі твердження, позбавлений можливості прийняти їх до уваги та ґрунтувати на них своє рішення, виходячи з того, що норма ч.4 ст.24 КЗпП України, яка допускала таку форму підтвердження укладення трудового договору, була виключена із означеної статті КЗпП України на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014 року №77-VIII, який набрав чинності ще 01 січня 2015 року, тобто задовго до заявленого [PERSON] року початку трудових правовідносин з ФОП [PERSON] . Відтак, з 01 січня 2015 року і дотепер належними доказами перебування у трудових правовідносинах може бути або відповідне рішення суду, яким встановлений такий факт, або наказ чи розпорядження власника/уповноваженого ним органу про прийняття на роботу, сам трудовий договір, якщо він укладався окремим документом, повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу (ст.24 КЗпП України). Жодного із таких доказів або інших належних та допустимих доказів перебування [PERSON] у трудових правовідносинах з ФОП [PERSON] сторонами суду не подано. У постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та ухвалює рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 30 січня 2020 року по справі №761/30025/16-ц, від 16 лютого 2022 року по справі №350/1862/19). Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ФОП [PERSON] не є належним відповідачем по справі за пред`явленими до нього позовними вимогами, що є самодостатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed