Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

В провадженні суду перебуває позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів в сумі 25226,03 гривень, що складаються з 25\~000 гривень боргу за договором позики, 226,03 гривень -3% річних за прострочення грошового зобов`язання. На обґрунтування позову посилається на те, що позивач позичив відповідачу згідно з розписки 25\~000 гривень під зобов`язання повернути до 20.02.2022 року. Боргу відповідач не повернув. В судове засідання позивач не з`явився, подано заяву про розгляд позову за власної відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча своєчасно був повідомлений про час і місце судового розгляду, заперечень на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив, а, відтак, за зазначених обставин, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення в порядку ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини: 15.01.2022р. позичальником [PERSON] отримано від [PERSON] в позику кошти в сумі 25000 грн. Вказану суму грошових коштів зобов`язався повернути до 20.02.2022 р. Обов`язку щодо повернення грошових коштів у зазначений строк не виконано. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Аналіз змісту ст. 509 ЦК України та ст. 11 ЦК України вказує на те, що зобов`язання можуть виникати на підставі договорів та інших правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. \~ \~ \~ \~ Частиною ст. 1047 ЦК України вказує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Аналіз вказаної правової норми вказує на те, що позивач є кредитором у правовідношенні, в якому відповідач зобов`язаний повернути йому суму грошових коштів у розмірі 25000 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Факт наявності у позикодавця розписки від 15.01.2022р., складеної власноручно позичальником, однозначно вказує на невиконання останнім обов`язку щодо повернення отриманих в позику грошових коштів в сумі 25000 грн. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду, приймаючи постанову від 16.01.2019 р. у справі №464/3790/16-ц, склала правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Висновок Верховного Суду про застосування норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України до подібних правовідносин, висловлений в постанові від 16.01.2019 р. у справі № 464/3790/16-ц підлягає до врахування згідно правил ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України За таких обставин доведено факт укладення між сторонами договору позики, за яким [PERSON] повинен повернути суму коштів до 20.02.2022 р. Аналіз змісту ст. 510 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що позичальник є боржником у зобов`язанні щодо повернення суми коштів, переданої йому на виконання договору позики. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідач повинен був виконати взяте на себе зобов`язання не пізніше 20.02.2022 р. Незважаючи на закінчення строку виконання зобов`язань, позичальником не здійснено повернення позикодавцю жодних коштів, отриманих в позику. Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно із ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Неповернення позивачу суми коштів у розмірі 25000 грн. свідчить про допущення відповідачем порушення зобов`язання, яким, відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Частиною другою ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням викладеного з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 226,03грн. - 3 % річних, з розрахунку представленого позивачем. Аналізуючи докази, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів у розмірі 25226,03 гривень, з яких: 25000 грн.- заборгованість за договором позики; 226,03грн.- 3% річних за прострочення виконання зобов`язання. Крім того, в силу вимог ст.141 ЦПК України, із відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 992,40 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved