Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

У травні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Зорі над Бугом» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати. Ухвалою від 25 травня 2022 року вказану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків. На виконання вимог ухвали 31 травня 2022 року [PERSON] надав суду уточнений позов до ДП «Зорі над Бугом» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та моральної шкоди, в якому вказував, що 01 лютого 2020 року він був прийнятий на посаду заступника директора ДП «Зорі над Бугом». 09 грудня 2021 року [PERSON] був звільнений з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін). При звільненні позивача відповідач не провів з ним повний розрахунок, а саме: не виплатив заборгованість із заробітної плати за грудень 2021 року та інших нарахувань у розмірі 49\~253,85 грн. Враховуючи вказані обставини, [PERSON] просив стягнути з ДП «Зорі над Бугом» на свою користь заборгованість із заробітної плати за грудень 2021 року та інших нарахувань, що за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів становить 49\~253,85 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (за період з 10 грудня 2021 року по 20 травня 2022 року) у розмірі 106\~803,20 грн., а також компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за цей же період у розмірі 5\~535,12 грн. Крім цього [PERSON] вказував на те, що внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача, що полягала у невиплаті позивачу винагороди за виконану роботу та інших належних нарахувань, він зазнав моральних страждань, що були обумовлені погіршенням його матеріального становища та матеріального становища членів його сім`ї, необхідністю організації додаткових зусиль для пошуку коштів для забезпечення власного існування та утримання родини, здійснення додаткових заходів для отримання невиплаченого доходу. Грошовий еквівалент моральної шкоди оцінив у 50\~000 грн. Ухвалою суду від 01 червня 2022 року відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 24 червня 2022 року від представника ДП «Зорі над Бугом» надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач вимоги [PERSON] визнав частково та просив врахувати, що: - позивачем неправильно розраховано заборгованість із заробітної плати та супутніх нарахувань, яка за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів складає 36\~044,39 грн. (з урахуванням того, що після звільнення позивача відповідач в добровільному порядку виплатив частину заборгованості, яка виникла на час звільнення); - позивачем неправильно розраховано розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки при розрахунку останнім бралася до уваги повна сума заборгованості на час звільнення без урахування того, що після звільнення відповідач в добровільному порядку виплатив останньому частину зазначеної заборгованості. Також відповідач не погодився з розміром моральної шкоди у 50\~000 грн., вказуючи на те, що він є значно завищеним та не відповідає фактичному розміру завданої шкоди. 05 липня 2022 року позивач [PERSON] надав суду відповідь на відзив, у якому не погодився з доводами та розрахунками відзиву, наполягав на правильності здійснених ним у позовній заяві розрахунків та просив задовольнити його вимоги у повному обсязі. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, проте надіслав на електронну адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте надіслав на електронну адресу суду заяву про розгляд справи без його участі. Просив ухвалити рішення з урахуванням доводів відзиву, а також повної сплати відповідачем на користь позивача заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у загальному розмірі 36\~044,39 грн. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивача та представника відповідача, оскільки матеріали справи містять усю необхідну інформацію та докази для вирішення спору. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що 01 лютого 2020 року [PERSON] був прийнятий на посаду заступника директора ДП «Зорі над Бугом». 09 грудня 2021 року [PERSON] був звільнений з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто за згодою сторін (а.с. 6). При звільненні позивача відповідач не провів з ним повний розрахунок, а саме: не виплатив заборгованість із заробітної плати за грудень 2021 року та компенсацію за невикористану відпустку (що не оспорювалося відповідачем). Аналізуючи вимоги та заперечення сторін, суд виходить з наступного. 1)В частині стягнення не виплаченої заробітної плати (та компенсації за невикористану відпустку): Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці»). Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.\~ Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вищевказаних вимог. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами (ч.ч. 2-4 ст. 97 КЗпП України, ч.ч. 1, 2 ст. 15, ч. 1 ст. 21, ст. 22 Закону України «Про оплату праці»). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці»). При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України). У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів закладів освіти, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості (ч.ч. 1, 2 ст. 83 КЗпП України). Крім цього, згідно ч. 1 ст. 1 до Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як неодноразово повторював Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях, поняття «власність», що міститься в ч. 1 ст. 1 Першого протоколу, має автономне значення, що не обмежується власністю на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», а відтак як «власність» для цілей указаного положення. Визначальними критеріями для оцінки майна є економічна цінність, тобто грошова його оцінка, виходячи з об`єктивних чинників, а також ознака реальності майна майно має бути наявним. ЄСПЛ не захищає майбутні права. Суд зазначає, що ст. 1 Першого протоколу не гарантує права на набуття майна (рішення від 23 листопада 1983 року у справі Van der Mussele v. Belgium, заява № 8919/80). Заявник може заявляти про порушення ст. 1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення стосуються його або його «майна» в сенсі цього положення, тобто майно має вже існувати. Хоча «майном» може бути не лише «існуюче майно», а й вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (рішення у справі Kopecky v. Slovakia від 23 вересня 2004 року, заява № 44912/98). Таким чином, з моменту прийняття роботодавцем рішення про нарахування [PERSON] заробітної плати за грудень 2021 року та компенсації за невикористану відпустку в позивача виникли легітимні сподівання на отримання цих коштів, які набули статусу майна, а тому подальше позбавлення його цих виплат призвело до позбавлення позивача права на мирне володіння своїм майном. При цьому, згідно копії штатного розпису ДП «Зорі над Бугом», станом на листопад 2021 року [PERSON] , як заступнику директора, було встановлено посадовий оклад у розмірі 17\~072 грн., а з урахуванням надбавок фонд заробітної плати позивача на місяць становив 22\~194 грн. З 01 грудня 2021 року посадовий оклад та фонд заробітної плати (з урахуванням встановлених надбавок) позивача було збільшено до 17 804 грн. та 23\~146 грн. відповідно (а.с. 75-76, 77-78). Водночас, на підприємстві був встановлений п`ятиденний робочий тиждень та восьмигодинний робочий день. Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2021 рік (станом на 18 квітня 2022 року) за період з січня 2021 року по листопад 2021 року (включно) ДП «Зорі над Бугом» виплатило [PERSON] заробітну плату за виконану роботу у повному обсязі (а.с. 10-11). Вказана обставина також визнана позивачем у позовній заяві, тому в цій частині правильність нарахувань судом не перевірялася. Згідно копії табелю обліку робочого часу за грудень 2021 року [PERSON] відпрацював на посаді у цьому місяці сім робочих днів по сім годин. За відпрацьований час йому нараховано заробітну плату у розмірі 6\~518,13 грн. (а.с. 80). В той же час, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2021 рік (станом на 18 квітня 2022 року), у грудні 2021 року ДП «Зорі над Бугом» здійснило [PERSON] нарахування при звільненні у загальному розмірі 64\~435,55 грн. (що включало в себе нараховану заробітну плату за грудень 2021 року та компенсацію за невикористану відпустку). Правильність вказаного нарахування сторонами не оспорювалося. Згідно відомостей з Державного реєстру, з цієї суми підприємство здійснило відрахування та сплату податку з доходів фізичних осіб (ПДФО) за ставкою 18 % у розмірі 11\~598,40 грн. та у грудні 2021 року провело частковий розрахунок з позивачем у розмірі 18\~391,16 грн. (зазначена сума без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів). За вирахуванням 18 % податку з доходів фізичних осіб та 1,5 % військового збору виплачена сума повинна була складати 14\~804,88 грн. Також, відповідно до відомостей з Державного реєстру, у березні 2022 року підприємство доплатило позивачу 10\~000 грн. Проте, з матеріалів справи вбачається, що після звільнення позивача ДП «Зорі над Бугом» фактично виплатило [PERSON] заборгованість із заробітної плати за грудень 2021 року та компенсацію за невикористану відпустку (станом на 18 квітня 2022 року) у таких розмірах (зазначена сума після утримання податків та інших обов`язкових платежів): - 4\~968,70 грн. 06 січня 2022 року - платіжне доручення від 06 січня 2022 року №2199 (а.с. 82); - 213,22 грн. 07 лютого 2022 року - платіжне доручення від 07 лютого 2022 року №2305 (а.с. 83); - 10\~000 грн. 22 березня 2022 року - платіжне доручення від 22 березня 2022 року №2410 (а.с. 84). Таким чином, фактична виплата склала 15\~181,92 грн. Після цього підприємство провело доплати позивачу у наступних розмірах: - 18\~023 грн. 28 жовтня 2022 року - платіжне доручення від 28 жовтня 2022 року №296 (а.с. 85); - 18\~021,39 грн. 01 листопада 2022 року - платіжне доручення від 01 листопада 2022 року №308 (а.с. 86), а всього за цей період у розмірі 36\~044,39 грн. Тобто, сума виплати позивачу при звільненні (за вирахуванням податків та обов`язкових платежів) повинна була становити 51\~870,62 грн. (64\~435,55 грн. (нарахована сума) 11\~598,40 грн. (сплачений відповідачем 18 % податок з доходів фізичних осіб) - 966,53 грн. (сплачений відповідачем 1,5 % військовий збір)). Натомість позивачу фактично виплачено 51\~226,31 грн. (4\~968,70 грн. + 213,22 грн. + 10\~000 грн. + 18 023 грн. + 18\~021,39 грн.). Таким чином, заборгованість із заробітної плати (за вирахуванням податків та обов`язкових платежів) становить 644,31 грн. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Проте, враховуючи те, що ДП «Зорі над Бугом» фактично сплатило з цієї суми усі податки та обов`язкові платежі, а тому слід відійти від цього правила та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати (за вирахуванням податків та обов`язкових платежів) у розмірі 644,31 грн., допустивши рішення в цій частині до негайного виконання (п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України). 2)В частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці»).\~ Середній заробіток обчислюється, виходячи з виплат та відпрацьованого часу за останні два місяці роботи працівника до місяця звільнення, а саме відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 08 лютого 1995 року, шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів затримки розрахунку. При цьому, середньоденна заробітна плата вираховується шляхом ділення нарахованого заробітку за останні два повні місяці, що передували місяцю звільнення, на кількість робочих днів в останніх двох повних місяцях, що передували місяцю звільнення. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дати, наступної за днем звільнення позивача (10 грудня 2021 року) по 20 травня 2022 року (в межах вимог) без вирахування податків та інших обов`язкових платежів становить 106\~803,20 грн., виходячи з його одноденного заробітку у 953,60 грн. (40\~051,35 грн. (заробітна плата за жовтень листопад 2021 року) / 42 (кількість відпрацьованих робочих днів за вказані місяці)), помноженого на 112 днів (днів затримки розрахунку при звільненні (з урахуванням введення в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану, внаслідок чого з цього періоду святкові дні, що припадали на робочі дні, вважаються робочими). Проте, згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України за №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України в правових позиціях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України за 2010-2011 роки, постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 295/10900/16, від 30 травня 2018 року у справі № 461/6803/16-ц. Тому, з урахуванням часткового задоволення позову щодо стягнення заборгованості із заробітної плати та виплати відповідачем значної частини заборгованості із розрахунку при звільненні (понад половину нарахованого) вже після звернення позивача з позовом до суду, частку, яку становить заборгованість (що існувала на час пред`явлення позову) у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно з середнім заробітком, періоду, протягом якого не було проведено розрахунок з працівником, а тому суд вважає необхідним зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 60 000 грн. 3)В частині стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати: Ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачає виплату працівникам компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням підприємством, установою, організацією, в трудових відносинах з якими перебувають працівники, строків її виплати. Виплата компенсації провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ст. 2 Закону). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться (ст. 3 Закону)). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4 Закону). Згідно п. 2 «Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року, №1427 (зі змінами та доповненнями) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Коефіцієнт приросту споживчих цін розраховується з трьома знаками після коми (п. 3 Положення). У разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується. Виплата працівникові суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості із заробітної плати за відповідний місяць (п.п. 4, 5 Положення). Як раніше встановлено судом, станом на день звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість у розмірі 64\~435,55 грн. З цієї суми 6\~518,13 грн. заборгованість із заробітної плати за грудень 2021 року, решта суми заборгованість із компенсації за невикористану відпустку (яка мала разовий характер). Тобто, враховуючи положення ст. 2 Закону про нарахування компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків його виплати виключно відносно доходів, що не мають разового характеру, вона підлягає нарахуванню лише відносно заборгованості із заробітної плати за грудень 2021 року (за вирахуванням податків та обов`язкових платежів), тобто з суми у 5\~247,10 грн. (6\~518,13 грн. (сума заборгованості із заробітної плати) - 1\~173,26 грн. (18 % ПДФО) - 97,77 грн. (військовий збір)). Таким чином, сума компенсації (в межах вимог) становить 571,20 грн. (5\~247,10 грн. (розмір заборгованості із заробітної плати після вирахування податків та інших обов`язкових платежів) х 110,886 (сукупний коефіцієнт приросту споживчих цін за період з січня по травень 2022 року) / 100 5\~247,10 грн. (розмір заборгованості із заробітної плати). 4)В частині відшкодування моральної шкоди: Положення ст. 237-1 КЗпП України передбачають обов`язок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п.п. 3, 5, 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що тривале непроведення розрахунку при звільненні призвело до моральних страждань [PERSON] , оскільки останній розраховував на добросовісне та належне виконання роботодавцем умов трудового договору та законодавства про працю, наявне порушення вплинуло на можливість здійснення ним матеріального утримання себе особисто та своєї сім`ї, призвело до необхідності здійснення додаткових заходів для отримання невиплаченого доходу. Решта доводів позивача в цій частині не приймаються до уваги, оскільки належним чином не підтверджені. За такого, з урахуванням характеру та тривалості моральних страждань, можливості відновлення, засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає достатнім відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. 5)В частині розподілу між сторонами судових витрат: В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача (згідно розміру задоволених позовних вимог) підлягає стягненню судовий збір: а) на користь позивача: - в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - у розмірі 557,53 грн. (992,40 грн. (сплачений судовий збір) х 56,18 % (процент задоволених вимог); - в частині вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати - у розмірі 102,42 грн. (992,40 грн. (сплачений судовий збір) х 10,32 % (процент задоволених вимог); - в частині вимоги про стягнення моральної шкоди - у розмірі 99,24 грн. (992,40 грн. (сплачений судовий збір) х 10 % (процент задоволених вимог); б) на користь держави: - в частині вимоги про стягнення заробітної плати - у розмірі 13 грн. (992,40 грн. (судовий збір, який підлягав сплаті) х 1,31 % (процент задоволених вимог).

Outcome: partial