Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

29 червня 2022 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс», в якій позивач просить: визнати незаконним та скасувати наказ №95 «Про призупинення дії трудових відносин», виданий директором Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» 29.03.2022, в частині призупинення дії трудового договору із заступником директора з загальних та комерційних питань [PERSON] . Поновити позивача на посаді заступника директора з загальних та комерційних питань шляхом поновлення дії трудового договору з 01.04.2022. Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.04.2022 по день прийняття рішення судом. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку. Позов мотивований тим, що наказом директора Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» № 95 від 29.03.2022, з 01.04.2022 на час дії воєнного стану призупинено дію трудового договору з рядом працівників, зокрема з [PERSON] заступником директора з загальних та комерційних питанб. Підставою зазначено «абсолютну неможливість надання роботодавцем та виконання працівниками роботи, обумовленої укладеними трудовими договорами, відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ від 15.03.2022. Після ознайомлення з наказом, 31.03.2022 позивач подав на ім`я директора заперечення, в яких висловив незгоду із зазначеним наказом та просив його скасувати. Проте відповіді не отримав. Обґрутнуванням цих заперечень, зокрема, стала можливість виконувати свої трудові обов`язки, а підтприємтсво може надати позивачу роботу. Також позивач зазначає, що як на момент винесення наказу № 95, так і на сьогоднішній день, КП ММР «Миколаїведектротранс» працювало і працює в звичайному режимі згідно із метою і завданням статутної діяльності; діяльність та фінансування підприємства не зупинялись, прибуток отримувався. Тільки один підрозділ, який підпорядкований позивачу, не виконував свої функції, а саме: база відпочинку, яка знаходиться у місті Очаків. За цих обставин, позивач вважає, що відсутня абослютна неможливість надання позивачу роботи та виконання позивачем роботи, а тому наказ не відповідає вимогам ст. 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в частині необхідності наявності факту одночасної абсолютної неможливості надання роботи та виконання роботи позивачем. Позивач вважає, що крім іншого, форма та зміст наказу не відповідає вимогам чинного законодавства: назва не відповідає вимогам ст. 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»; не зазначено причини (підстави) неможливості надання роботи; зазначено «на час дії воєнного стану», тоді як слід зазначити, що поновлення дії трудового договору повинно відбутися після припинення або скасування воєнного стану; не зазначено про зобов`язання бухгалтерії на час призупинення дії трудового договору нараховувати Позивачу заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати та фіксований розмір ЄСВ, який підлягав би виплаті із сум заробітної плати та компенсаційних виплат.Також позивач вважає, що керівник Комунального підприємства зловживає правом призупинення дії трудового договору: зазначеним в наказі працівникам поступово перестали надавати документи для візування та чинилися перепони в повсякденній роботі. Як стало відомо позивачу, перед самою подачею позову, на даний час підписаний наказ від 28.06.2022 №140 «Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розкладу підприємства», згідно якого, посада заступника директора з загальних та комерційних питань виключається зі штатного розкладу, а відповідно і посада скорочується, так само як і юридичний відділ у повному складі, начальник служби контролю та збору виторгу КП та головний ревізор відділу безпеки руху. Також позивач посилається на безпідставне внесення до трудової книжки запису про призупинення дії трудового договору, оскільки ані Закон, ані КЗпП України, ні іструкція, не визначають такого права. Все вищевикладене, спонкало позивача звернутись до суду. 07 липня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін; витребувано у відповідача довідку про середню заробітну плату та про середньоденну заробітну плату [PERSON] за останні повні два місяці перед призупиненням дії трудового договору з [PERSON] , складену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100. 23 серпня 2022 року за клопотанням представника позивача ухвалою суду витребувано докази у відповідача. 12.09.2022 на виконання ухвали суду надійшли копії витребуваних доказів. 12.09.2022\~представником відповідача\~ Тетяною\~Гриненко,\~подано відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~представник просить\~відмовити в\~задоволенні позовних\~вимог.\~Відзив обґрунтований\~тим,\~що наказ\~№ 95від\~29.03.2022«Про\~призупинення дії\~трудових відносин»\~був прийнятий\~відповіднодо положень\~ст.13\~Закону Українивід\~15.03.2022№2136-IX\~«Про організацію\~трудових відносин\~в умовахвоєнного\~стану» та\~з огляду\~на введенням\~в Україні\~воєнного стану\~і обмеження\~конституційних прав\~і свобод\~людини і\~громадянина,\~передбачені статтями\~30,\~34,\~38,\~39,\~41,\~44,\~53\~Конституції України,\~що знайшло\~своє підтвердженняв\~Указі Президента\~Українивід 24.04.2022№\~64/2022.\~Незгода працівника\~не впливає\~на право\~роботодавця призупинити\~дію трудового\~договору,\~якщо причина\~призупинення \~неможливість роботодавця\~надати роботу.\~Позивач самоусунувся\~від виконання\~покладених на\~нього обов`язків\~з 24.02.2022,\~директору підприємства\~доводилося шукати\~його разом\~з юристами.\~ [PERSON] \~не отримував\~дозволу директора\~не виходити\~на роботу\~та займатися\~іншою роботою,\~був відсутній\~на робочому\~місці більш\~ніж три\~години без\~поважної причини,\~про що\~складено акт\~28.02.2022.\~Крім цього,\~на ім`я\~директора від\~начальників служб\~було складено\~багато службових\~записок про\~недбале ставлення\~позивача до\~своїх службових\~обов`язків.\~Робота [PERSON] \~в умовах\~воєнного стану\~показала,\~що у\~складний час\~він нездатний\~швидко та\~оперативно приймати\~рішення,\~своєчасно вживати\~заходів для\~максимально швидкого\~забезпечення служби\~необхідним,\~укладати договори.\~Основною функцією\~підприємства є\~комплексне вирішення\~проблеми пасажирських\~перевезень в\~місті,\~тому в\~першу чергу\~було необхідним\~забезпечити роботою\~водіїв міського\~електричного транспорту\~(трамваїв\~та тролейбусів),\~а також\~обслуговуючого \~персоналу,\~забезпечувати їх\~засобами безпеки\~(бронежилети).\~Не зважаючина\~це ,багато\~хто з\~ працівників\~виїхали з\~міста,\~61\~особа звільнились\~через бажання\~покинути Україну\~через \~збройний конфлікт.\~Для раціонального\~використання та\~розподілу ресурсів\~було зроблено\~перерозподіл обов`язків.\~А у\~зв`язку\~з тим,\~що юрисконсульту\~який не\~має іншої\~професії та\~досвіду іншої\~роботи,\~затребуваної па\~підприємстві під\~час воєнного\~стану запропонувати\~йому іншу\~посаду не\~було можливості.\~Після ознайомлення\~з наказом\~№ 95,\~позивач дійсно\~написав письмове\~заперечення,\~але також\~написав заяву\~про видачу\~йому трудової\~книжки.\~Після внесення\~всіх даних\~в електронну\~базу Пенсійного\~фонду,\~йому була\~видана трудова\~книжка.\~Щодо посилання\~позивача на\~виплату премій\~як до\~так і\~після винесення\~наказу,\~то це\~не відповідає\~дійсності.\~Посилання позивача\~на те,\~що підприємство\~працює в\~звичайному режимі,\~також не\~відповідає дійсності,\~тому як\~на початку\~воєнного стану\~підприємство вимушено\~було об`єднати\~на одній\~території трамвайне\~та тролейбусне\~депо,\~теж саме\~стосується і\~працівників,\~змінився робочий\~час,\~графіки роботи.\~Багато разів\~після обстрілів\~були пошкоджені\~контактні мережі\~та необхіно\~було проводити\~відновлювальні роботи, а тому, наприклад, тролейбуси не виїжджали за певними маршрутами, або в наслідок авіаційних бомбардувань не можливо було рухатися по трамвайним коліям трамваям, рух був зупинений. Таким чином, відповідач вважає, що наказ № 95 від 29.03.2022 виданий відповідно до вимог чинного законодавства України. 15.09.2022 до суду надійшла заява [PERSON] про зміну предмета позову в частині, а саме, позивач просить вважати пункт 4 прохальної частини позову, поданий у наступній редакції: стягнути з КП ММР «Миколаївелектротранс» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного проглу, починаючи з 01.04.2022 по 14.09.2022. Заява мотивована тим, що згідно наказу № 373/К-тр від 14.09.2022, позивача звільнено к КП ММР «Миколаївелектротранс» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Цього ж дня до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що відповідачем не надіслано йому копію відзиву, що є порушенням ч. 4 та ч. 5 ст. 178 ЦПК України. Копію відзиву він отримав суді 14.09.2022. Крім того, позивач вказує, що ухвалу про відкриття провадження, якою також витребувано докази у відповідача та копію позову із додатками, відповідач отримав 13.07.2022. Однак станом на 30.08.2022 ухвала в частині витребування доказів не виконана і не подано відзив на позов. Відповідачем пропущено спрок на подання відзиву і не було ініційоване продовження чи поновлення пропущених строків. Щодо змісту відзиву, позивач вважає, що всі доводи відповідача не відповідають дійсним обставинам справи та суперечать положенням чинного законодавства. Висновки і роз`яснення, на які посилається позивач у позові, зводяться до того, що головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи та, що ці дві умови мають виконуватись одночасно. Висновки відповідача з цього приводу базуються на думці кадрових порталів, які не мають нормативної сили. Правильність висновків органів влади та Міністерства економіки, на які посилається позивач, щодо трактування ст. 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в старій редакції, опосередковано підтверджує і наступне внесення змін до вказаної статті. Також позивач посилається на те, що відповідач міг застосувати ст.ст. 34, 113 КЗпП України, однак не став. Щодо службових записок, позивач вважає їх фіктивними, складеними після отримання ухвали суду про витребування документів. Всі вони однотипні, не відповідають вимогам ведення внутрішньої документації на підприємстві, так як на них відсутній реєстраційний номер. Окрім цього, позивач вважає, що посилання відповідача на недбале ставлення позивача до своїх службових обов`язків не відносяться до предмета позову, а тому просить не приймати доводи відповідача з цих питань. Щодо посилань відповідача на не можливість запропонувати іншу роботу, позивач зазначає, що йому взагалі не пропонувалась інша робота. Неможливість надати роботу вигадана і не відповідає дійсності. Документообіг на підприємстві не закінчувався і не закінчується. Довідка Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не підтверджує неможливість забезпечення роботою позивача. 07.10.2022 від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що відповідачем порушено строк подання відзиву і не ініційовано питання про його поновлення чи продовження, судом також не ініційоване це питання. Сам по собі факт запровадження воєнного стану не може бути підставою для поновлення процесуального строку. Просив вважати відзив поданим з порушенням строків та розглядати справу за наявними у суді матеріалами. Задовольнити позовні вимоги. Позивач в судовому засіданні надав пояснення аналогічні змісту позову, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату. час та місце судового засідання був повідомлений, причину неявки не повідомив. Враховуючи викладене, на підставі ст. 223 ЦПК України, суд розглядає справу за відсутності відповідача, на підставі наявних у суду матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази, суд приходить до такого. Судом встановлено, що Наказом директора КП ММР «Миколаївелектротранс» від 31.12.2020, з 04.01.2021 року [PERSON] прийняти на посаду начальника юридичного відділу Комунального підприємства «Миколаївелектротранс». Наказом директора КП ММР «Миколаївелектротранс»№ 260/К від 01.07.2021, 01.07.2021 [PERSON] переведений на посаду заступника директора з загальних і комерційних питань. Згідно з наказом директора КП ММР «Миколаївелектротранс» від 24 лютого 2022 року № 81 «Про обмеження руху міського електротранспорту та режиму роботи на підприємстві» на період дії воєнного стану на підприємстві створюється спеціальна комісія, для чого затверджується її склад окремим наказом по підприємству. До повноваження комісії відносяться питання: встановлення можливості надання протягом дії воєнного часу відпустки бажаючим працівникам (основні щорічні, соціальні, залишки щорічних відпусток); з метою встановлення простою, який визнається таким, що виник не з вини працівників, комісією визначаються працівники, які можуть прибути на роботу але при цьому підприємство з об`єктивних причин не може надати їм роботу, передбачену їх посадовими (робочими) інструкціями. Час простою не з вини працівника, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Працівникам які не надали підтверджень щодо поважності причин їх відсутності на робочому місці, заробітна плата не виплачується. Поважність підстав, які унеможливлюють прибуття на робоче місце працівників підприємства встановлюється комісією. Для працівників, які виконують свої трудові обов`язки на своїх робочих місцях оплату проводити в загальному порядку (а.с.93). Відповідно до наказу директора КП ММР «Миколаївелектротранс» від 09.03.2022 наказом № 86 КП ММР «Миколаївелектротранс» створено комісію з регулювання робочого часу та оплати працівникам в умовах функціонування частини структурних підрозділів підприємства.(а.с.86). Наказом директора КП ММР «Миколаївелектротранс» від 29 березня 2022 року № 95 «Про призупинення дії трудових відносин» з заступником директора\~з загальних\~і комерційних\~питань [PERSON] призупинено дію трудового договору з 01 квітня 2022 року з огляду на військову агресію Російської Федерації проти України, що тягне за собою абсолютно неможливе надання роботодавцем та виконання працівниками роботи, обумовленої укладеними трудовими договорами, та відповідно до статті 13 Закону України від 15 березня 2022 року №2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (а.с.23, 158). 31 березня 2022 року позивач подав директору КП ММР «Миколаївелектротранс» заперечення щодо наказу №95 від 29 березня 2022 року, відповідно до якого просив його скасувати. Зазначав, що підприємство на даний час функціонує у звичайному режимі (окрім обмеження руху транспорту), він має можливість виконувати свої трудові обов`язки та вважає, що підприємство може надати йому роботу (а.с.26). Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України. Разом з тим відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (далі Указ) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжено і триває на даний час. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Статтею 1 Закону України від 15 березня 2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ, тут і далі в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу) передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно доЗакону України«Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно достатей 43,44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону № 2136-ІХ в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». З огляду на вищевикладене положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем. Частиною 1 статті 13 Закону № 2136-ІХ визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Згідно із частиною 3 статті 13 Закону № 2136-ІХ відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Таким чином, Закон № 2136-ІХ надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам. Разом з тим, як вбачається з аналізу положень частини 1 статті 13 Закону, таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію: роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником. Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Позивач у своєму запереченні на оспорюваний ним наказ вказав про готовність виконувати свої трудові обов`язки з огляду на функціонування підприємства (вхідна реєстраційна дата від 31 березня 2022 року) (а.с. 26). Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник - не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до пункту 1 розділу I «Загальні положення» посадової інструкції заступника директора з загальних та комерційних питань (в редакції від 25.09.2021) заступник директора з загальних та комерційних питань забезпечує виконання працівниками підпорядкованих йому служб планових завдань, раціонального використання ними виробничих фондів і всіх видів ресурсів. Згідно з наказом №409 від 08.11.2021, позивачу підпорядковувалися наступні структурні підрозділи: будівельно-ремонтна служба, служба автогосподарства, відділ матеріально-технічного забезпечення, відділ тендерних закупівель та договірної роботи, відділ автоматизованої системи управління, адміністративно-господарчий відділ, база відпочинку. Відповідач ненадав відповідних належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача і свідчили про неможливість виконання відповідачем виробничих завдань та функцій підприємства, призупинення його діяльності. Також відповідач не надав суду рішення комісі про встановлення простою, який визнається таким, що виникне з вини працівників. Також не надав переліку визначених комісією працівників, які можуть прибути н на роботу, але при цьому підприємство з об`єктивних причин не може надати їм роботу, передбачену їх посадовими (робочими) інструкціями (наказ від 24.02.2022 № 81 пенкт 5, від 09.03.2022 № 86), а також доказів відсутності позивача на робочому місці до 01.04.2022 року. Більш того, представник позивача у відзиві підтверджує, що підприємство працює, але з певними змінами робочого часу, графіку роботи, тощо. Доводи представника відповідача щодо недбалого ставлення позивача до своїх посадових обов`язків, суд не бере до уваги, оскільки вони не стосуються предмету спору призупинення дії трудового договору у зв`язку з військовою агресією. Таким чином, суд приходить до висновку, що наказ від 29.03.2022 № 95 «Про призупинення дії трудових відносин», що стосується позивача, виданий КП ММР «Миколаївелектротранс» всупереч вимогам чинного законодавства України, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі. Враховуючи, що з позивачем не припинено трудовий договір, а призупинено його дію, ефективним способом відновлення порушеного права позивача є поновлення з 01.04.2022 року його дії. Разом з цим, оскільки наказом від 14.09.2022 позивача звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України, дію трудового договору необхідно поновити до моменту звільнення 14.09.2022. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, з відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Визначаючись з сумою середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з того, що строк вимушеного прогулу складає з дати відсторонення, а саме з 01 квітня 2022 року по 14 вересня 2022 року (включно), оскільки з 14.09.2022 [PERSON] звільнено з КП ММР «Миколаївелектротранс» на підставі наказу № 373/К-тр від 14.09.2022. Процедура обчислення середньої заробітної плати працівника визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, які передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Згідно з пунктом 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів (ВС/КЦС № 359/10023/16-ц від 18.07.2018). Аналогічна правова позиція викладена і у Постанові ВС від 05.08.2020 у справі № 817/893/17. Відповідно до довідки про доходи від 05.07.2022 року заробітна плата позивача за два місяці, які передували призупиненню дії трудових відносин, становила 68100,00 грн. за 42 робочі дні. Середньодення заробітна плата складає 1621,43 грн. З огляду на вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою КМУ від 08.02.1995 №100, розмір середнього заробітку складає 192\~950,17 грн. (119 днів (число робочих днів за період з 01.04.2022 року по 14.09.2022 року.) x 1621,43 грн. (середньоденна заробітна плата (а.с.159)), без вирахування податків та обов`язкових платежів. Розподіляючи судові витрати, суд виходить з такого: В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір та порядок сплати судового збору визначені Законом України «Про судовий збір». Відповідно до частини 1 статті 4 цього вказаного Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно із підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивач звернувся до суду з позовом у червні 2022 року, заявивши одну вимогу немайнового характеру та одну майнову вимогу (про стягнення 192 950,17 грн. середнього заробітку), а тому виходячи із заявлених позовних вимог та прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2022 року (2481 грн.), судовий збір за ставками, передбаченими підпунктами 1, 2 пункту 1 частиною 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви становить 2\~921,90 грн. (992,40 +1929,50). Позивач при зверненні з позовною заявою судовий збір не сплачував. У зв`язку із тим, що позовні вимоги задоволені, з відповідача в дохід держави слід стягнути відповідно 2\~921,90 грн. судового збору. Згідно пунктів 2 і 4 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Outcome: approved