Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Сумській області, Сумської обласної прокуратури і свої вимоги мотивує тим, що вона є потерпілою по кримінальному провадженню №12019200440002554 за ознаками кримінального правопорушення (проступку) передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за фактом заподіяння легких тілесних ушкоджень [PERSON] , досудове розслідування по якому триває з 29.08.2019 року по теперішній час. Вказує, що кримінальне провадження належним чином не розслідується, винна особа не встановлена та їй не вручена підозра, незважаючи на прямі вказівки як потерпілої, так і свідка кримінального правопорушення. А тому вбачає упередженість та небажання розслідувати кримінальний проступок дізнавачем Сумського ВП ГУНП в Сумській області, оскільки останнім були здійснені спроби закрити кримінальне провадження, незважаючи на наявність складу злочину, двох безпосередніх очевидців події кримінального проступку та встановлення за висновком експерта легких тілесних ушкоджень. Позивачка змушена була звернутися до суду із скаргою на постанову про закриття кримінального провадження, яку було скасовано, також неодноразово зверталася зі скаргами на бездіяльність слідчого/дізнавача. Крім цього, з приводу небажання розслідувати кримінальне провадження та ігнорування слідчим/дізнавачем обов`язків щодо розслідування такого, вона зверталася до процесуальних керівників, вищестоящих органів, ГУНП в Сумській області, Сумської обласної прокуратури, однак жодного сприяння у розслідуванні кримінального провадження не було. Вважає, що досудове розслідування кримінального проступку є невиправдано довготривалим. А тому просить стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди (компенсації) в розмірі 500000 грн. за надмірно довготривале досудове розслідування по кримінальному провадженню №12019200440002554 від 29.08.2019 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Ухвалою суду 22.12.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі, підготовче судове засідання призначено на 03.03.2021 року. 03.03.2021 року підготовче судове засідання відкладено на 06.05.2021 року. Ухвалою від 06.05.2021 року закрито підготовче судове засідання по справі, призначено до розгляду по суті на 06.08.2021 року. 06.08.2021 року судове засідання відкладено за клопотанням представника позивача та представника відповідача на 19.08.2021 року. 19.08.2021 року відкладено за клопотанням представника позивача на 28.09.2021 року. 28.09.2021 року відкладено за клопотанням представника відповідача на 17.11.2021 року. 17.11.2021 року в судовому засідання оголошено перерву до 12.01.2022 року у зв`язку з неявкою представника відповідача. 12.01.2022 року в судовому засідання оголошено перерву до 01.03.2022 року у зв`язку з закінченням процесуального часу, відведеного для розгляду справи. 01.03.2022 року судове засідання не відбулося, відкладено на 04.07.2022 року. 04.07.2022 року судове засідання не відбулося, відкладено на 03.10.2022 року. 03.10.2022 року в судовому засідання оголошено перерву до 26.10.2022 року. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі. Представник відповідача Державної казначейської служби України Тютюнник Т.В. позов не визнала, просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача ГУНП в Сумській області - Бабченко І.О. позов не визнала, просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Сумської обласної прокуратури - Микитенко В.П. позов не визнав, просить відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши позивачку, її представника, а також представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого: Судом встановлено, що 29.08.2019 року до чергової частини Сумського ВП надійшла заява [PERSON] про те, що 24.08.2019 року близько 21-00 год., перебуваючи у приміщенні під`їзду буд. [ADDRESS] їй було нанесено тілесні ушкодження. 29.08.2019 року СВ Сумського ВП ГУНП в Сумській області відомості за даним фактом внесено до ЄРДР за №12019200440002554, за ознакам кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Таким чином, досудове розслідування по вказаній справі проводиться починаючи 29.08.2019 року і триває по теперішній час. Також, постановою слідчого СВ Сумського ВП ГУНП в Сумській області Єрмакової К.С. від 18.12.2019 року було закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12019200440002554 за ознакам кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Вказана постанова скасована в судовому порядку (ухвала Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.01.2020 року в справі №592/797/20 провадження №1-кс/591/442/20). [PERSON] та її захисник неодноразово зверталися з клопотаннями та скаргами у вказаному кримінальному провадженні до ГУПН в Сумській області, однак відповідей у встановлений законодавством строк не отримували, у зв`язку з чим були змушені звертатися зі скаргами на бездіяльність слідчого Сумського ВП ГУНП в Сумській області до суду. Зокрема, ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.09.2020 року в справі №592/10484/20 провадження №1-кс/592/5256/20 було задоволено скаргу адвоката Стадника С.В. в інтересах [PERSON] , зобов`язано слідчого Сумського ВП ГУНП в Сумській області по кримінальному провадженню №12019200440002554 розглянути клопотання представника потерпілої [PERSON] адвоката Стадник С.В. про надання матеріалів справи для ознайомлення та надати письмову відповідь на клопотання. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 18.09.2020 року в справі №592/10483/20 провадження №1-кс/592/5255/20 зобов`язано слідчого СВ Сумського ВП ГУНП в Сумській області розглянути клопотання представника потерпілої [PERSON] адвоката Стадник С.В. про додатковий допит потерпілої [PERSON] та повідомити про результати розгляду клопотання. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 30.09.2020 року в справі №592/10944/20 провадження №1-кс/592/5449/20 зобов`язано слідчого/дізнавача СВ Сумського ВП ГУНП в Сумській області у кримінальному провадженні №12019200440002554 розглянути клопотання представника потерпілої [PERSON] адвоката Стадник С.В. про проведення додаткового допиту свідка. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 30.09.2020 року по справі №592/10945/20 провадження №1-кс/592/5450/20 зобов`язано слідчого Сумського ВП ГУНП в Сумській області, у провадженні якого знаходиться кримінальне провадження №12019200440002554, розглянути клопотання представника потерпілої [PERSON] адвоката Стадник С.В. в порядку ст. 220 КПК України. Крім цього, у зв`язку з недотриманням розумних строків досудового розслідування слідчим Сумського ВП ГУНП в Сумській області, [PERSON] зверталася зі скаргою до Прокуратури Сумської області. З вищевикладеного встановлено, що досудове розслідування по кримінальному провадженню №12019200440002554 за ознакам кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, триває понад 3 роки, за цей час кримінальне провадження закривалося слідчим, з подальшим скасуванням постанови слідчого ухвалою слідчого судді. Тобто рішення про закриття кримінального провадження є незаконним. \~ \~ \~ \~Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17, в якому зазначено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (див. mutatis mutandis § 135 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. the UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; § 95 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis § 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); § 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Встановлені в процесі слухання факти свідчать про надмірну тривалість досудового розслідування у справі. Розслідування триває понад 3,5 роки. За такий строк орган досудового розслідування мав би або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Частиною другою статті 113 КПК України визначено, що будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідними положеннями цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»; рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції», заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного суду від 09 червня 2021 року у справі №№ 761/27648/19. Отже, суд визнає факт заподіяння моральної шкоди позивачу діями відповідача, а саме: винесенням незаконних рішень (постанови про закриття кримінального провадження), тривалої бездіяльності посадових осіб пов`язаних з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій передбачених КПК України. Проте враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 500000 грн. завищеними, їх розмір не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. Так, позивачці були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило її нормальний життєвий ритм, проте інших доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо) до суду не надано, а тому

Outcome: approved