Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

Берегівська окружна прокуратура Закарпатської області звернулася до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області з позовом до Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, [PERSON] про визнання недійсним рішення Астейської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 04 серпня 2015 року № 210, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки за кадастровим номером: 2120480100:10:001:0060 площею 0,2115 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд,та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на вищевказану земельну ділянку. Позов мотивований тим, що рішенням Астейської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 04 серпня 2015 року № 210 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки за кадастровим номером: 2120480100:10:001:0060 площею 0,2115 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Згідно довідки ТОВ «Ріалті О» ринкова вартість 1 квадратного метра земельної ділянки для житлового та громадської забудови на території села Астей Берегівського району Закарпатської області складає 358,45 грн., таким чином вартість вищевказаної земельної ділянки складає 758 121,75 грн. Берегівська окружна прокуратура Закарпатської області стверджує, що вищевказане рішення Астейської сільської ради було прийняте в порушення вимог статей\~84,\~149,\~150 Земельного кодексу України,\~статті 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», оскільки оспорювана\~земельна ділянка сільськогосподарського призначення не будучи вилучена з постійного користування Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції НААН України, передана у приватну власність фізичній особі [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджено висновком земельно-технічної експертизи від 27.11.2020 року № 15/221. З наведених вище підстав Берегівська окружна прокуратура Закарпатської області просила визнати недійсним оспорюване рішення, скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності відповідачки [PERSON] на спірну земельну ділянку, скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію права власності відповідачки [PERSON] на спірну земельну ділянку. Великобийганська сільська рада Берегівського району Закарпатської області подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні заявленого позову в зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю, оскільки позовну заяву подано в інтересах неналажного позивача, без підстав для представництва інтересів держави в суді, а також, що при розробленні вказаного проекту землеустрою було погоджено межі населеного пункту, в тому числі і із Закарпатським інститутом агропромислового виробництва шляхом підписання акту погодження меж, а висновок земельно-технічної експертизи не є належним доказом, при цьому прокуратурою пропущено строк позовної давності за заявленими позовними вимогами. Представник відповідача [PERSON] адвокат Пуканич Е. В. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні заявленого позову в зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю, оскільки в позовній заяві не наведені підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді, прокурор не надав докази на підтвердження того, що спірна земельна ділянка на момент передання її у власність відповідачу перебувала у постійному користуванні Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції НААН України, а також у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності за заявленими позовними вимогами. Прокурор Берегівської окружної прокуратури Закарпатської області Міндак В. В. у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Пуканич Е. В. у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, її представник не заперечив проти розгляду справи за її відсутності. Представник Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу без їх участі. Представник Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу без їх участі. Заслухавши пояснення прокурора Берегівської окружної прокуратури Закарпатської області, представника відповідача [PERSON] адвоката Пуканич Е. В. та вивчивши матеріали справи суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що в постійному користуванні Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України перебувають землі сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 3166,80 га, що знаходяться на території Берегівського району Закарпатської області, на підставі державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗК № 000413 від 29 березня 1996 року. За твердженням прокурора спірна земельна ділянка на час передачі її у власність відповідачці [PERSON] входила до складу земель, які перебувають у постійному користуванні Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, однак прокурором не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цього. Подана прокурором копія висновку експерта від 27 листопада 2020 року № 15/221, складеного судовим експертом Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Матьовкою Євгеном Івановичем, таким доказом не являється з огляду на наступне. Як вбачається з висновку експерта від 27 листопада 2020 року № 15/221,відповідна земельно-технічна експертиза була проведена на підставі матеріалів обмірів, проведених ТОВ «ЕКСПЕРТ». Відповідно до пункту 6.1. глави 5 розділу II Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998\~року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5), основними завданнями земельно-технічної експертизи є: визначення фактичного землекористування земельними ділянками, а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо); визначення відповідності фактичного розташування будівель, споруд та інших об`єктів відносно меж земельних ділянок їх розташуванню у відповідній технічній документації; визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки; визначення можливості розподілу (порядку користування) земельними ділянками, розробка варіантів їх розподілу (порядку користування); визначення можливих варіантів підходу та проїзду до земельних ділянок, встановлення земельного сервітуту. Згідно з підпунктом 6.1.1. пункту 6.1. глави 5 розділу II Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998\~року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5), орієнтовний перелік вирішуваних питань: Який фактичний порядок користування земельною ділянкою? Яка конфігурація, проміри та площа земельної ділянки, що перебуває у користуванні співвласника (співвласників)? Чи відповідає фактичне розташування будівель, споруд та інших об`єктів відносно меж земельних ділянок технічній документації? Чи є порушення меж (або накладання) земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки? Чи є технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів розділити земельну ділянку (встановити порядок її користування) відповідно до часток співвласників (зазначити частки)? Які варіанти розподілу земельної ділянки (порядку її користування) можливі відповідно до часток співвласників (зазначити частки) та вимог нормативно-правових актів? Які варіанти технічно можливі для влаштування проїзду (проходу) на земельну ділянку? Чи є технічна можливість встановлення земельного сервітуту на ділянці? Якщо так, то надати варіанти встановлення земельного сервітуту. За приписами підпункту 6.1.2. пункту 6.1. глави 5 розділу II Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998\~року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5), зазначені питання земельно-технічної експертизи вирішуються за наявності відповідної правовстановлювальної та технічної документації, зокрема результатів виконання топографо-геодезичних робіт, які проводяться відповідними фахівцями з використанням відповідного обладнання та бази даних. Згідно з підпунктом 6.1.3. пункту 6.1. глави 5 розділу II Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998\~року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5), для вирішення питань земельно-технічної експертизи експерту необхідно надати оригінали або завірені якісні копії відповідної правовстановлювальної та технічної документації із землеустрою на земельну ділянку. У разі неможливості експертом самостійно виконати топографо-геодезичні роботи результати таких робіт повинні бути надані на дослідження органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта). Технічна документація із землеустрою це сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про землеустрій»). У частині другій статті 25 Закону України «Про землеустрій» наведені види документації із землеустрою: а) схеми землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць; а1) проекти землеустрою щодо встановлення меж територій територіальних громад; б) проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць; б1) містобудівна документація, яка одночасно є документацією із землеустрою (комплексні плани просторового розвитку територій територіальних громад, генеральні плани населених пунктів, детальні плани територій); в) проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимо - утворюючих об`єктів; г) проекти землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; ґ) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; д) проекти землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб; е) проекти землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь; є) проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів; ж) проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); з) робочі проекти землеустрою; і) технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); ї) технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту; й) технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок; к) технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель; л) технічна документація із землеустрою щодо резервування цінних для заповідання територій та об`єктів. Відповідно до частини третьої статті 25 Закону України «Про землеустрій» види документації із землеустрою та їх склад встановлюються виключно цим Законом. «Матеріали обмірів», які використовував судовий експерт Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Матьовка Є. І. при проведенні відповідної земельно-технічної експертизи та при складанні висновку експерта від 27 листопада 2020 року № 15/221, не є технічною документацією із землеустрою у розумінні закону, а тому на підставі таких не можна було проводити земельно-технічну експертизу виходячи з приписів підпунктів 6.1.2., 6.1.3. пункту 6.1. глави 5 розділу II Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998\~року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5). Копія листа ТОВ «ЕКСПЕРТ» від 26 жовтня 2020 року № 162, згідно якого загальна площа земель, які не увійшли до складу земельної ділянки за кадастровим номером: 2120480100:10:001:0122, становить 2,2900 га, в тому числі 1,0283 га землі, які передані у приватну власність, на який посилається прокурор у своїй позовній заяві та в своїх поясненнях як на доказ, який нібито підтверджує належність спірної земельної ділянки до земель, які перебувають у постійному користуванні Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, на думку суду є неналежним доказом з огляду на наступне. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка за кадастровим номером: 2120480100:10:001:0122 була сформована лише 04 травня 2017 року. Тоді ж було оформлено право власності на неї її власником стала держава в особі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, а її постійним користувачем Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Національної академії аграрних наук України (на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Берегівської районної державної адміністрації Закарпатської області Лойф Олени Григоріївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 травня 2017 року індексний номер: 35068689). При цьому слід зазначити, що ані Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області при оформленні права власності на земельну ділянку за кадастровим номером: 2120480100:10:001:0122, ані Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Національної академії аграрних наук України при оформленні права постійного користування на зазначену земельну ділянку, не мали ніяких зауважень до її розмірів та площі, що підтверджується поданням ними необхідних документів для державної реєстрації відповідних речових прав. Право власності держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області на земельну ділянку за кадастровим номером: 2120480100:10:001:0122 було зареєстроване 04 травня 2017 року на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Берегівської районної державної адміністрації Закарпатської області Лойф Олени Григоріївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 травня 2017 року індексний номер: 35068689. Суд вважає хибним твердження прокурора про те, що спірна земельна ділянка нібито входить до складу земельної ділянки за кадастровим номером: 2120480100:10:001:0122, яка перебуває у постійному користуванні Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, оскільки зазначена земельна ділянка була сформована лише 04 травня 2017 року, тоді як спірна земельна ділянка була сформована ще 08 вересня 2015 року. Жодного іншого належного та допустимого доказу на підтвердження того, що спірна земельна ділянка на час передачі її у власність відповідачці [PERSON] перебувала в постійному користуванні Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, прокурором надано не було суду. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 755/3531/19). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 вказала, що за відсутності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16). Таким чином, оскільки на час прийняття Астейською сільською радою Берегівського району Закарпатської області рішення від 04 серпня 2015 року № 210 та передачі спірної земельної ділянки у власність [PERSON] , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про право постійного користування Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України на спірну земельну ділянку, [PERSON] набула право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Прокурором не наведено обставини, які могли би свідчити про недобросовісність відповідача. У своєму позові прокурор просить визнати недійсним рішення Астейської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 04 серпня 2015 року № 210 та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на вищевказану земельну ділянку. Суд дійшов висновку, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту прав, що є самостійною підставою для відмови у позові. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76). Такі висновки зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19. Суд зазначає, що сторони не заперечували, що законність права власності [PERSON] була належним чином перевірена та підтверджена органами державної реєстрації. У зв`язку з цим суд вважає заявлений позов необґрунтованим, оскільки помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо у разі відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів. Іншими словами, ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи (рішення Європейського суду з прав людини від 01 грудня 2016 року в справі «Томіна та інші проти Росії» (Tominaand Others v. Russia),пункт 39,від 09 жовтня 2018 року в справі «Фонд «Батьківська турбота» проти України», пункт 61). Суд зауважує, що пояснюючи «суспільний інтерес» у втручанні у майнові права відповідачки, прокурор навів лише загальний довід про відновлення прав держави на спірне майно, не стверджуючи про потребу держави у цьому майні з будь-якої конкретної та обґрунтованої причини. Прокурор не пояснив, яким чином інтереси держави у майні відповідали «суспільному інтересу» (див. з даного приводу рішення Європейського суду з прав людини у справі\~«Максименко та Герасименко проти України»\~(Maksymenko and Gerasymenko), пункт 57). У світлі викладеного суд доходить висновку, що втручання у майнові права відповідачки, на додаток до серйозних сумнівів щодо його законності, поклало би на відповідачку непропорційний тягар у випадку скасування її права власності на спірну земельну ділянку, що було б порушенням\~статтю 1\~Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Твердження прокурора про можливість продовження реалізації відповідачкою як власником (приватною особою)\~об`єкта нерухомого майна (збудованої на спірній земельній ділянці будівлі) його прав, а саме права користування спірною земельною ділянкою, за одночасного задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації її прав на неї, що фактично призведе до повернення у державну власність спірної земельної ділянки, на якій розташований такий об`єкт нерухомого майна, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруд (статті 120 ЗК України\~та\~статті 377\~ЦК України земельна ділянка слідує за нерухомим майном), суд вважає взаємовиключним. Як вбачається з матеріалів справи відповідачка [PERSON] отримала у власність спірну земельну ділянку в порядку передбаченому чинним на той час законодавством. Згідно з ч. 2\~ст. 116 ЗК України\~набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України\~сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України\~громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Положеннями частини сьомої вказаної статті визначено, зокрема, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови в наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому\~законом\~порядку. Відповідно до\~пунктів «а»,\~«б» частини\~першої статті\~12\~ЗК України\~до повноважень\~сільських,\~селищних,\~міських рад\~у галузі\~земельних відносин\~на території\~сіл,\~селищ,\~міст належить: розпорядження\~землями територіальних\~громад; передача\~земельних ділянок\~комунальної власності\~у власність\~громадян та\~юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи на час прийняття Астейською сільською радою Берегівського району Закарпатської області рішення від 04 серпня 2015 року № 210 та передачі спірної земельної ділянки у власність [PERSON] , вказана земельна ділянка належала до земель запасу територіальної громади села Астей Берегівського району Закарпатської області. Згідно генерального плану села Астей Берегівського району Закарпатської області спірна земельна ділянка на час її передачі у власність [PERSON] знаходилася на території [ADDRESS] . Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, характерного для України, як і в цілому для держав континентальної системи права, Європейський суд з прав людини тлумачить поняття «майно» (possessions) набагато ширше й у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existingpossessions), але й цілу низку інтересів економічного характеру (активи (assets)). Розумними очікуваннями особи вважаються легітимні (або законні) і виправдані очікування набути майно або майнове право, які в практиці Європейського суду з прав людини дістають правову охорону як майно. Поняття «законні очікування» (legitimateexpectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legalcertainty). Практика Європейського суду з прав людини розглядає законні очікування як елемент правової визначеності в умовах відсутності єдиної теорії легітимних (законних) очікувань, придатних для всіх національних правопорядків. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції. Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Стаття 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналогічні за змістом приписи містяться у частині третій статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, який означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, полягає у тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а\~\~держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Європейський суд з прав людини в рішенні від 13 червня 1979 року в справі «Маркс проти Бельгії» висловив правову позицію, згідно з якою стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод по своїй суті є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.\~\~Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Європейський суд з прав людини визнав, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Водночас зазначивши, що суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з точки зору тлумачення їх у світлі практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Скордіно проти Італії»). Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади. У рішенні від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Об`єднаного Королівства Великої Британії та Північної Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як зазначив у вказаній постанові Верховний Суд України, самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця. Відповідно до пункту 71 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (рішення у справі «Москаль проти Польщі»). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії»). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії» та «Трґо проти Хорватії»). Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див., серед інших, рішення від 26 липня 2007 року в справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), п. 29; рішення від 08 грудня 2016 року в справі «ТОВ «Фріда» проти України», п. 33). І хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див., серед інших, рішення від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), п. 36; рішення від 10 лютого 2010 року в справі «Серявін та інші проти України», п. 58). У рішенні від 11 січня 2007 року в справі Кузнецов та інші проти Росії (Kuznetsov and Others v. Russia) (п. 83) Європейський суд з прав людини вказав, що роль мотивованого рішення полягає у тому, що воно доводить сторонам, що їхні позиції були вислухані. Крім того, мотивоване рішення дає можливість будь-якій стороні оскаржити його, а апеляційній інстанції переглянути його. Виклад мотивованого рішення є єдиною можливістю для громадськості простежити відправлення правосуддя (див. рішення від 27 вересня 2001 року в справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), п. 30). Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (див, серед інших, рішення від 10 лютого 2010 року в справі «Серявін та інші проти України»; рішення від 18 липня 2006 року в справі «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В рішенні від 16 грудня 1992 року в справі «Хаджинастасиу проти Греції» Європейський суд з прав людини вказав, що національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. Аналогічної позиції притримується також Верховний суд України в постановах від 20 травня 2014 року в\~справі № 3-20гс14, від 18 травня 2016 року в\~справі № 3-194гс16. Європейський суд\~з прав\~людини в\~рішенні від\~03\~липня 2014\~року в\~справі «Мала проти України» (Mala v. Ukraine) (п. 48) вказав, що ключовим для концепції справедливого розгляду справи як у цивільному, так і кримінальному провадженні є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні із протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін (див. рішення від 15 лютого 2005 року в справі «Стіл та Морріс проти Сполученого Королівства» (Steeland Morris v. The United Kingdom), п. 59). Принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами», і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом (див. рішення від 26 травня 2009 року в справі «Бацаніна проти Росії» (Batsanina v. Russia), п. 22). Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення від 18 липня 2006 року в справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), п. 25; від 21 квітня 2011 року в справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), п. 280). У даному випадку відповідачка, на користь якої прийнято оспорюване рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо вищевказаний орган місцевого самоврядування вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання дій вищевказаного місцевого органу державної влади незаконними не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії вищевказаного місцевого органу державної влади. Національні суди, які згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язані застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, проігнорували доводи скаржниці [PERSON] про те, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (Stretch v. The United Kingdom) вказав, що допущені державними органами порушення при передачі майна у власність особи не може слугувати підставою для повернення цього майна державі, якщо такі порушення допущені не внаслідок протиправної поведінки самого набувача майна. Позбавлення особи права на належне їй майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку державного органу, а не набувача майна, є непропорційним втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном та є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При розгляді справи № 297/829/17 національні суди всупереч вимогам статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» не застосовували практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України», в якому наголошено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatismutandis, рішення від 05 лютого 2003 року в справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinс v. The Czech Republic), п. 58; рішення від 13 грудня 2007 року в справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), п. 40; рішення від 11 червня 2009 року в справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), п. 67). Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (постанова Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 645/4220/16-ц). На думку суду, навіть якщо припустити, що Астейська сільська рада Берегівського району Закарпатської області прийняла оспорюване рішення з порушенням вимог законодавства, то це не може бути достатньою підставою для позбавлення відповідачки [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, оскільки в такому разі порушення були вчинені органом публічної влади, а не громадянином, а тому позбавлення відповідачки [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку при таких обставинах і з таких підстав було б непропорційним втручанням у її право на мирне володіння своїм майном та, відповідно, порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця (постанова Верховного Суду України від 14 березня 2007 року в справі № 21-8во07). Судом встановлено, що згідно матеріалів справи на спірній земельній ділянці розташована будівля, яка була побудована відповідачкою [PERSON] на підставі будівельного паспорта на будівництво житлового будинку та господарських будівель від 20 березня 2017 року № 13, тобто згідно та з дотриманням чинного законодавства. Дану обставину визнав прокурор. Це підтверджується і наявними в матеріалах справи супутниковими знімками спірної земельної ділянки від 03 червня 2022 року. Відповідно до частин першої, другої\~статті 120 ЗК України\~у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Також, згідно з частиною першою\~статті 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficiessolocedit» - збудоване на землі слідує за нею. Верховний Суд у своїй постанові від 27 листопада 2019 року в справі № 461/2328/16-ц дійшов висновку, що при застосуванні положень\~статті 120 ЗК України\~у поєднанні з нормою\~статті 125 ЗК України\~слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого2015 року в справі № 6-2цс15). Враховуючи вищенаведене та принцип слідування землі за будівлею, відповідачка [PERSON] є фактичним власником будівлі, побудованої нею на спірній земельній ділянці (на підставі будівельного паспорта на будівництво житлового будинку та господарських будівель від 20 березня 2017 року № 13), та, відповідно, земельної ділянки за кадастровим номером: 2120480100:10:001:0060 площею 0,2115 га, оскільки вищевказана будівля фактично займає частину зазначеної земельної ділянки, а інша частина необхідна для безпосереднього обслуговування житлового будинку, тому витребування вказаної земельної ділянки від відповідачки порушить її право власності на відповідне майно. Щодо спливу позовної давності за заявленими позовними вимогами. Відповідачі просили відмовити в задоволенні заявленого позову, зокрема, з підстав пропущення позивачем строку позовної давності за заявленими позовними вимогами. Суд встановлено, що вбачається і з матеріалів справи, що прокурор звернувся до суду в інтересах позивача з відповідним позовом лише 26 серпня 2021 року, тоді як оспорюване рішення було прийняте Астейською сільською радою ще 04 серпня 2015 року. Ні позивач, ні прокурор, не надали суду доказів, які б свідчили про їхню об`єктивну неспроможність дізнатися про порушення права держави ще 04 серпня 2015 року в момент прийняття Астейською сільською радою Берегівського району Закарпатської області оспорюваного рішення від 04 серпня 2015 року № 210, яким передано спірну земельну ділянку у власність [PERSON] . Зазначене свідчить про те, що позивач мав об`єктивну можливість дізнатися про порушення свого права ще 04 серпня 2015 року, однак останній не вжив належних заходів для цього. Прокурор не довів суду того факту, що він не міг дізнатися про порушення права власності держави на спірну земельну ділянку в межах позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України. Право власності держави на спірну земельну ділянку було порушено, коли земельна ділянка вибула з володіння держави у володіння іншої особи, тому початок перебігу строку позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли держава в особі уповноваженого органу довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (в редакції від 27 червня 2015 року, яка діяла на час прийняття Астейською сільською радою Берегівського району Закарпатської області оспорюваного рішення від 04 серпня 2015 року № 210)державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15 затверджено Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру. Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2016 року № 482 (набрала чинності 05 серпня 2016 року) внесено зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, згідно якого Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Таким чином, з 05 серпня 2016 року державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр). Відповідно до пункту 7 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15 (в редакції від 14 січня 2015 року, яка діяла на час прийняття Астейською сільською радою Берегівського району Закарпатської області оспорюваного рішення від 04 серпня 2015 року № 210) Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи. Постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 5 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру» утворено як юридичну особу публічного права територіальний орган Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області. Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 лютого 2015 року № 14 затверджено Положення про Головне управління Держгеокадастру в області. Таким чином, з 05 серпня 2016 року державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснюється Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (в редакції від 27 червня 2015 року, яка діяла на час прийняття Астейською сільською радою Берегівського району Закарпатської області оспорюваного рішення від 04 серпня 2015 року № 210)основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є: забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України; забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони та раціонального використання земель; запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення; забезпечення додержання власниками землі та землекористувачами стандартів і нормативів у сфері охорони та використання земель, запобігання забрудненню земель та зниженню родючості ґрунтів, погіршенню стану рослинного і тваринного світу, водних та інших природних ресурсів. Таким чином, виходячи з вищенаведеного, можна дійти висновку про те, що Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області мало об`єктивну можливість дізнатися про порушення інтересів держави (прийняттям Астейською сільською радою Берегівського району Закарпатської області оспорюваного рішення від 04 серпня 2015 року № 210) ще 05 серпня 2016 року. Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області при належному здійсненні ним державного контролю за використанням земель державної власності юридичними особами на території Закарпатської області могло і повинне було дізнатися про прийняття Астейською сільською радою Берегівського району Закарпатської області оспорюваного рішення від 04 серпня 2015 року № 210, а тому перебіг позовної давності за заявленими позовними вимогами почався ще 05 серпня 2016 року (з моменту набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2016 року № 482, якою внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, згідно з якими Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання земель усіх категорій і форм власності), а закінчився 05 серпня 2019 року. Берегівська окружна прокуратура Закарпатської області не надала докази, які б свідчили про об`єктивну неспроможність Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області дізнатися про порушення інтересів держави до проведення ним перевірки в 2021 році. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій. Такі висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2022 року в справі № 385/321/20. Позивач як юридична особа набуває та здійснює свої права і обов`язки через свої органи, тому його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності необхідно розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 367/3615/15-ц). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується безпосередньо з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, виходячи з частини першої\~статті 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. При цьому, норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, отже, обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Доведенню підлягає також той факт, що позивач не міг дізнатися про порушення свого права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. На противагу цьому, відповідач, зобов`язаний довести, що інформацію про порушення права позивача можна було отримати раніше. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 02 травня 2018 року в справі № 643/4697/13-ц. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» передбачає форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримання захисту за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до\~статті 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Аналіз вищезазначених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 30 травня 2018 року в справі № 916/575/17, від 16 січня 2019 року в справі № 367/3615/15-ц). За частиною четвертою\~статті 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Таким чином, якщо позовні вимоги судом визнані обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17. Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Якщо в спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган,зміна уповноваженого органу щодо розпорядження спірною земельною ділянкою і здійснення контролю за нею внаслідок внесення змін до чинного законодавства України не змінює порядку перебігу позовної давності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17). Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право довідалася або могла довідатися саме держава в особі уповноваженого органу, а не позивач. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17. У цій справі прокурор не довів, а суд не встановив обставин, що вказували б на поважність причин пропущення позивачем строку позовної давності. Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Водночас суд вважає, що в задоволенні заявленого позову слід відмовити не в зв`язку з пропущенням позивачем (прокурором) строку позовної давності за заявленими позовними вимогами, а в зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

Outcome: dismissed