Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що має у власності земельну ділянку площею 0,0923 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Лозівської міської ради Харківської області від 27.04.1999 р. №261. По сусідству із позивачем в житловому будинку [ADDRESS] проживає відповідач. В жовтні 2012 р. позивач з дозволу відповідача перенесла межу між земельними ділянками вглиб її території, а саме: металевий межовий паркан довжиною 10,64 м. між земельними ділянками зміщено на 0,83 м в бік земельної ділянки відповідача, що підтверджується актом обстеження земельних ділянок по [ADDRESS] та [ADDRESS] від 01.11.2017 р. Позивач намагалася укласти з відповідачем договір про встановлення земельного сервітуту, відповіді не отримала. Тільки при встановленні земельного сервітуту позивач має змогу пройти до без перешкод від хвіртки до приміщення свого будинку. Предмет позову становить вимога про встановлення земельного сервітуту на право безоплатного та безстрокового користування належною [PERSON] земельною ділянкою розміром 0,83 х 10,64 м площею 8,83 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6311000000:17:044:0047 на користь [PERSON] . Відповідач позов не визнала. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що позивач не надала доказів в обґрунтування позовних вимог. У 2012 році [PERSON] без згоди відповідача перенесла межу між земельними ділянками вглиб земельної мідянки відповідача на довжину 10,64 м та на ширину 0,83 м та встановила межовий паркан. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29.03.2021 р. [PERSON] поновлено порушене право користування земельною ділянкою, зобов`язано [PERSON] відновити межу земельної ділянки та перенести паркан земельної ділянки на довжину 10,64 м та на ширину 0,83 м вглиб земельної ділянки [PERSON] відповідно до цього рішення. Вказане судове рішення до цього часу не виконано. Відповідач зазначає, що в силу гл. 32 ЦК України сервитут це право користування чужим майном, яке можливо встановити щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ст. 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; в-3) право на користування земельною ділянкою для потреб дослідно-промислової розробки родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені\~статтею 98\~цього Кодексу; в-4) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, електронних комунікаційних мереж, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; г-1) право розміщення (переміщення, пересування) об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; ж-1) право на будівництво та проходження інженерних, кабельних, трубопровідних мереж, необхідних для повноцінного функціонування індустріальних парків; з) інші земельні сервітути. Позивач не вказує в позовній заяві який вид сервітуту вона бажає встановити. За результатами розгляду справи суд може встановити земельний сервітут тільки у випадку неможливості позивача задовольнити потреби щодо своєї земельної ділянки іншим способом. Якщо суд встановить, що неможливість нормально використовувати ділянку зумовлена діями самого позивача, суд має відмовити в задоволенні позову. Обґрунтування площі і меж, а також обов`язок виготовлення кадастрового плану земельної ділянки (обов`язковий додаток до договору сервітуту), на яку необхідно встановити сервітут, покладається на заінтересовану особу позивача. Встановлений сервітут має враховувати інтереси власника земельної ділянки по оплаті орендної плати, земельного податку тощо. В рішенні суду має бути чітко вказано який вид сервітуту встановлюється на суміжній земельній ділянці. Обов`язковими умовами звернення до відповідного суду з позовом щодо встановлення сервітуту мають бути, у тому числі: підтвердження права власності або користування земельною ділянкою, яка потребує сервітуту на суміжній земельній ділянці, підтвердження неможливості задовольнити свої потреби в інший спосіб, крім встановлення сервітуту. Але, згідно з державним актом [PERSON] серії ХР №20-04-083196 площа її земельної ділянки складає 0,0923 кв.м, земельна діяльна межує з [ADDRESS] , також у позивача встановлено вихід на [ADDRESS] з іншого боку її житлового будинку, про що позивач не вказує у позовній заяві, та позивач користується цим виходом на вулицю. Відтак, [PERSON] має можливість задовольнити свої потреби в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту між земельними ділянками. Позивач надала суду копію державного акту на свою земельну ділянку з якимись виправленнями (які не оговорені належним чином), що суперечить вимогам законодавства і не дає можливості розібратися з межами та визначити можливість чи неможливість встановлення сервітуту (а.с. 37-39). Позивач не скористалася правом надання відповіді на відзив на позовну заяву. Представник позивача в окремо наданій суду заяві просив суд про розгляд справи у його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 89). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Як встановлено судом на підставі доказів, позивач є власником земельної ділянки площею 0,0923 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Лозівської міської ради Харківської області від 27.04.1999 р. №261 (а.с. 8). Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29.03.2021 р. у цивільній справі (№629/2563/) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поновлення порушеного права позов задоволено: поновлено [PERSON] право користування земельною ділянкою площею 0,0660 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] , зобов`язавши [PERSON] відновити межу земельної ділянки та перенести вглиб належної їй земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , межу на 0,83 м. по ширині довжиною 10,64 м (а.с. 40-42). Лозівським міськрайонним судом Харківської області встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0660 га, кадастровий номер 6311000000:17:044:0047, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №976709, виданого на підставі рішення ХХХІХ сесії УІ скликання Лозівської міської ради Харківської області від 24.10.2021 р. №733. Лозівським міськрайонним судом Харківської області у справі №629/2563/ встановлено порушення меж земельної ділянки [PERSON] з боку [PERSON] шляхом зміщення останньою паркану вглиб земельної ділянки. Процесуальні дії у справі: ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2022 р. справа прийнята до розгляду на підставі розпорядження Голови Верховного Суду від 06.04.2022 р. №16/0/9-22 та ч. 2 ст. 32 ЦПК України. Правовідносини між учасниками справив виникли із захисту прав позивача, як власника земельної ділянки, на право користування чужою земельною ділянкою та регулюються ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 401, 404 ЦК України, ст.ст. 91, 96, 98, 103 ЗК України. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічні положення міститься й у статті 321 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Згідно зі статтями 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. (стаття 103 ЗК України). У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови, спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (стаття 402 ЦК України). Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Отже, суд погоджується із доводами відповідача щодо того, що закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обмеження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку. Втім, позивач не виконав обов`язок доказування, не надав доказів у відповідності до ст.ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зокрема, не довів безальтернативний спосіб захисту свого права, як власника земельної ділянки, іншим способом, аніж встановлення земельного сервітуту, оскільки для його встановлення закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, як і не довів найменш обтяжливого способу встановлення такого сервітуту для власника суміжної земельної ділянки, проти якого заперечував відповідач. Виходячи з вищенаведеного, підстави для задоволення позову відсутні. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Outcome: dismissed