Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника - адвоката Кравця Р.Ю., звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить визнати протиправним і скасувати наказ Директора Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 182 м. Києва Яланського Д.Г. від 08 листопада 2021 року № 175-К про відсторонення [PERSON] , зобов`язати Середню загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 182 м. Києва поновити на роботі [PERSON] шляхом допуску її до роботи на посаді вчителя географії, стягнути з Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 182 м. Києва на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08 листопада 2021 року представниками Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 182 м. Києва позивачці було надано на підпис повідомлення про обов`язкове щеплення проти COVID-19 від 04 листопада 2021 року № 193. Згодом її було ознайомлено з наказом Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 182 м. Києва від 08 листопада 2021 року № 175-к про відсторонення позивача від роботи, з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби СOVID-19. Наказ мотивований тим, що оскільки у позивача відсутнє відповідне щеплення, то, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та пункта 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (зі змінами) директор Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 182 м. Києва Яланський Д.Г. відсторонює позивача від роботи без збереження заробітної плати. [PERSON] зазначає, що оскаржуваний наказ є протиправним, в ньому відсутні належні правові підстави, оскільки стаття 46 КЗпП України містить вичерпний перелік підстав для відсторонення від роботи і така підстава як «в інших випадках, передбачених законодавством», не може бути застосована до спірних правовідносин, адже Наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153 не встановлює та не передбачає, що діяльність перелічених в ній працівників може призвести до зараження працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, тому підстави для відсторонення, що передбачені в статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» - відсутні; щеплення від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 не передбачено Календарем профілактичних щеплень, як єдиним нормативним актом, який встановлює види обов`язкових щеплень в Україні, в тому числі, і за епідемічними показниками; в порушення статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» не було надано єдиним компетентним органом для встановлення факту ухилення - посадовою особою державної санітарно-епідеміологічної служби відповідного подання про усунення особи від роботи. Позивач також зазначає, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки прийнятий за відсутності визначеного законом порядку відсторонення, оскільки ані стаття 46 КЗпП України, ані стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не містить порядку для відсторонення працівників, які не щеплені проти СОVID-19; норма пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236, яка містить вимогу про «взяття до відома» не містить імперативних приписів про порядок здійснення відсторонення працівників, а лише вказує на рекомендації до усвідомлення інформації, висловленої Кабінетом Міністрів України; норма статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вимагає, щоб відсторонення відбувалося в порядку, встановленому законом, постанова Кабінету Міністрів України № 1236 законом не є та не може собою його підмінювати; Конституція України не визначає серед випадків обмеження права на працю, обмеження пов`язане із щепленням проти СОVID-19, встановлення ж такого обмеження підзаконним актом суперечить Конституції України, як це було встановлено рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020. [PERSON] також посилається на те, що внаслідок незаконних дій відповідача вона зазнала протиправного втручання в її право на працю, через примушування до щеплення, яке проводиться в порушення закону, через що була позбавлена можливості заробляти собі на життя власною працею, а також була піддана дискримінації за ознакою стану здоров`я, тому її порушені права підлягають захисту та відновленню. Враховуючи правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 712/3841/17 про те, що у разі порушення статті 46 КЗпП України, де роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, тому і позивач у даному випадку має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 24 травня 2022 року на електронну адресу суду надійшла заява про залучення у якості третьої особи Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від керівника установи - Іваніної Н.В. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2022 року клопотання представника Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - Іваніної Н.В., задоволено, залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до Директора Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 182 м. Києва Яланського Дениса Геннадійовича, Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 182 м. Києва про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, поновлення допуску до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. 07 червня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому директор Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 182 м. Києва Яланський Д.Г. заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] та вважає їх безпідставними і необґрунтованими з таких підстав. Зокрема, відповідач зазначає, що за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 23 січня 2019 року в справі № 755/6458/15-ц. Конституційним Судом України (у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України від 9 липня 1998 року № 12-рп/98) було дано офіційне тлумачення терміну «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство» потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Тобто Конституційний Суд України фактично став на позицію тлумачення поняття «законодавство» у широкому значенні. Згідно із частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. За змістом частини другої цієї статті працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Отже, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким відповідно до Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), є Міністерство охорони здоров`я України, може встановлюватися перелік професій, виробництв та організацій працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Таким чином, до інших випадків відсторонення працівника від роботи, передбачених законодавством, про що зазначено у статті 46 КЗпП України, належить, зокрема, випадок, передбачений в частині другій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень працівниками професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим, у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від роботи. Також відповідно до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 лютого 2020 року № 521 «Про внесення зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб», гостра респіраторна хвороба СОVID-19 внесена до цього переліку як особливо небезпечна інфекційна хвороба. Відповідно до підпункту 1 пункту 11 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до органів юстиції та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12 квітня 2005 року № 34/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 квітня 2005 року за № 381/10661, державна реєстрація нормативно-правового акта здійснюється, якщо нормативно-правовий акт відповідає, зокрема, Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї. З урахуванням наведеного, наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19», як на час винесення спірного наказу, так і на час подання позову, були чинними, оскільки судове рішення про їх протиправність та нечинність не ухвалювалось. Зазначений наказ Міністерства охорони здоров`я України пройшов державну реєстрацію та відповідно є нормативно - правовим актом, обов`язковим до виконання. Відповідні роз`яснення Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду надано у листі від 24 грудня 2021 року № 3223/0/208-21. Згідно із статтею 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян, у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Таким чином, оскільки позивачка є працівником закладу освіти, тому на неї поширюється дія наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Доводи позивача про те, що усі лікарські засоби від коронавірусної хвороби СОVID-19 знаходяться в стадії клінічного дослідження, виходячи з частини першої статті 13 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», частини першої статті 9 Закону України «Про лікарські засоби», та пунктів 1, 2 частини першої статті 9-2 вищевказаного Закону, є необґрунтованими. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1446, чинної на час подання позову, затверджено Порядок державної реєстрації лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для лікування та/або специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування, яким передбачено реєстрацію вакцин для профілактики СОVID-19 під зобов`язання для екстреного медичного застосування. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 2021 року № 95, чинною на час винесення спірного наказу про відсторонення від роботи позивача, було затверджено Порядок державної реєстрації вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування, яким було також передбачено реєстрацію вакцин для профілактики СОVID-19 під зобов`язання для екстреного медичного застосування. Обов`язкова вакцинація працівників закладів освіти не є абсолютною, оскільки обов`язковому щепленню від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники у разі відсутності протипоказань до проведення профілактичних щеплень, а тому примусова вакцинація державою не допускається. В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме: навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, тому у разі відсутності вакцинації чинне законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати. Позивачка є працівником закладу освіти та контактує з дітьми. Допущення до роботи з дітьми осіб, які не мають обов`язкових щеплень, є неприпустимим з огляду на необхідність забезпечення захисту і здоров`я дітей. Відсторонення позивачки від роботи означало втрату заробітної плати. Однак, це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від обов`язкового щеплення проти СОVID-19. Проте, вона не позбавлена можливості обирати професію чи заняття, які не вимагають обов`язкової вакцинації. Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25 лютого 2022 року № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153» на час воєнного стану зупинено дію наказу № 2153. Позивачку наказом Середньої загальноосвітньої школи № 182 від 01 березня 2022 року № 30-к допущено до роботи на час воєнного стану. 15 червня 2022 року на адресу суду надійшли заперечення представника третьої особи - Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - Іваніної Н.В., у яких третя особа заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] та вважає їх безпідставними і необґрунтованими з аналогічних підстав, які викладені у відзиві на позовну заяву. Окрім того, представник третьої особи зазначає, що в порушення пункту 4 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, в редакції чинній на дату відсторонення, позивачем неправомірно враховано в розрахунок середньої заробітної плати премія, грошова винагорода та помножено на неправильну кількість робочих днів, внаслідок чого штучно завищено розрахунок середнього заробітку. Більше того, у спірних правовідносинах відсутні факти порушення права позивачки на працю, визначеного статтею 43 Конституції України, оскільки за нею зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей, зокрема, учасників освітнього процесу. 21 червня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь представника позивача на відзив директора Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 182 м. Києва Яласького Д.Г., у якій позивач заперечує проти тверджень відповідача. Зазначає, що доводи відповідача про дотримання процедури відсторонення лише шляхом посилання на статтю 46 КЗпП України не спростовують протиправності наказу та порушення прав позивача, оскільки стаття 46 КЗпП України містить лише перелік підстав, серед них - «інші випадки передбачені законодавством», процедури ж відсторонення дана норма не містить, в свою чергу стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» як «інший випадок», вимагає, щоб відсторонення у разі ухилення чи відмови від щеплення здійснювалося саме в порядку встановленому законом, а не іншим актом, таким законом є Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», який в статті 7 передбачає, що особи, які ухиляються від щеплення усуваються від роботи виключно за поданням санітарно-епідеміологічної служби. Цих вимог закону відповідачем дотримано не було, що є порушенням вимоги законності. Посилання відповідача на рішення Конституційного Суду України № 12-рп/98 є безпідставним, оскільки, по-перше, в резолютивній частині даного рішення вказано, що тлумачення терміну «законодавство» було надано лише в частині статті 21 КЗпП України, яка не має жодного відношення до даної справи, по-друге, стаття 46 КЗпП України в розрізі «в інших випадках, передбачених законодавством», стосується саме випадків, тобто підстав, а не процедури відсторонення, в той час як процедура, згідно вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» має бути визначена саме законом, а не законодавством. Натомість, іншим рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, вже визнана неконституційність обмеження прав людини «карантинною постановою». Відповідачем не спростовано той факт, що відсторонення відбулося за відсутності фактичних обставин, які мають бути встановлені та підтверджені відповідними доказами. Зокрема, окрім посилань про те, що позивачу роз`яснювався обов`язок зробити щеплення та наслідки у вигляді відсторонення від роботи у разі його нездійснення, відповідачами так і не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову чи ухилення від проведення щеплення, оскільки відмова особи надати про себе інформацію, що містить лікарську таємницю не є доказом, за яким можливо встановити відсутність чи ухилення від проведення щеплення. Доводи відповідача про наявність виправданої мети, що супроводжено посиланням на практику ЄСПЛ, є також безпідставними, оскільки в цих справах суд наголошував на тому, що справи стосуються добре відомих науці і медицині вакцин (ці щеплення віднесені законом України до обов`язкових та не заперечуються позивачем), в той же час у даній справі мова йде про експериментальну вакцину, яке не є добре відомою та ще перебуває на стадії випробування, що підтверджено відповідними документами, тому в даному випадку виправдана мета не доведена, оскільки несе ризик життю та здоров`ю позивача. Наголошуємо на тому, що вказані рішення прийняті за інших фактичних обставин справи та не містять жодних висновків про застосування норм права, які стосуються відсторонення працівника від роботи через нездійснення або ухиленні від вакцинації проти СОVID-19. Окрім того, справи, на які посилається відповідач у відзиві, стосувалися обмеження прав дітей на навчання через нездійснення профілактичних щеплень, в той час як дана справа стосується обмеження права позивача на працю, що своїм наслідком має позбавлення позивача можливості працювати та, відповідно, і позбавлення засобів до існування. Доводи відповідача про те, що мало місце лише виконання підзаконних нормативно-правових актів та розпорядчих актів навчального закладу, які наразі є чинними та не скасовані у встановленому порядку, є неспроможними, оскільки ніхто не зобов`язаний виконувати протиправні накази, а тим більше ті, які суперечать закону, оскільки закон має вищу юридичну силу, тому перш ніж застосувати такі акти відповідач мав забезпечити дотримання закону та конституційних прав позивача, чого зроблено не було. Посилання відповідачів на лист Верховного Суду від 24 грудня 2021 року № 3223/0/208-21 щодо відсторонення невакцинованих працівників, є необґрунтованими та не заслуговують на увагу, оскільки вказаний лист не містить правового висновку Верховного Суду, відтак не є обов`язковим до врахування судами відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України. Доводи відповідача про правомірність позбавлення позивача заробітної плати за час протиправного відсторонення суперечать вимогам чинного законодавства та не узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у справі від 21 серпня 2019 року № 712/3841/17. Щодо допуску позивача до роботи, варто звернути увагу на те, що наказ Міністерства охорони здоров`я від 25 лютого 2022 року № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153», передбачає зупинення дії наказу від 04 жовтня 2021 року № 2153 лише до завершення воєнного стану в Україні, тобто позивач не захищена від подальшого можливого порушення її прав відповідачем після закінчення воєнного стану. Саме з врахуванням цього вважаємо вимогу про допуск до роботи позивача актуальної та такою, що підлягає розгляду та наданню оцінки судом. Також представником позивача надано розрахунок суми загального середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 08 листопада 2021 року по 01 березня 2022 року та розрахунок витрат на правничу допомогу. Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи,

Outcome: partial