Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

В травні 2021р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: Солом`янського районного суду м. Києва (далі по тексту - відповідач 1), Державної казначейської служби України (далі по тексту - відповідач 2), в якому просив суд: - стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача грн.. у відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2016р. по справі № 760/10580/16-п, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбачених ст. 484 МК України та накладено адміністративне стягнення, яке не було передбачено законом. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016р. внесено виправлення до постанови суду від 24 червня 2016р., в частині застосованого адміністративного стягнення і накладено подвійне адміністративне стягнення у вигляді штрафу та конфіскації безпосереднього предмету порушення митних правил - автомобіля «BMW M6» д.н.з. [NUMBER] . В процесі примусового виконання постанови суду, в редакції від 28 жовтня 2016р., у межах виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів, які обліковуються на відкритих, на ім`я позивача банківських рахунках, що перешкоджало йому здійснювати господарську діяльність, як фізичній особі - підприємцю. В подальшому постановою суду від 06 серпня 2020р. внесено виправлення у постанову суду від 28 жовтня 2016р., та зазначено санкцію (стягнення), у відповідності до положень ст. 484 МК України. Позивач вважає, що внаслідок зазначених дій суду, йому була спричинена моральна шкода, яку він оцінив, враховуючи сталу практику Європейського суду з прав людини, у розмірі 400000,0 грн. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17 травня 2021р. матеріали цивільно справи були направлені до Київського апеляційного суду для визначення підсудності. Ухвалою судді Київського апеляційного суду від 14 червня 2021р. визначено Шевченківському районному суду м. Києва підсудність зазначеної цивільної справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 липня 2021р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09 липня 2021р. відкрито провадження по справі та призначено справу, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 26 листопада 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач 2 проти позову заперечив, зазначивши, що жодним чином не порушував права позивача, яким не враховані положення ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, та не доведено всі складові для відшкодування моральної шкоди. 09 грудня 2021р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача 2, в якому позивач заперечував проти доводів наведених у відзиві на позов, наголошуючи, що суб`єктний склад сторін, був визначений у відповідності до правових позицій, висловлених Верховним Судом по вказаним правовідносинам. Відзив на позов, стороною відповідача 1 не подавався, як і не було подано заперечення на відповідь на відзив стороною відповідача 2. В судовому засіданні позивач та його представники заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просили суд позов задовольнити. Відповідачі 1, 2, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, в судове засідання представники відповідачів 1, 2, не з`явилися. Сторона відповідача 1 клопотала перед судом про розгляд справи у відсутність свого представника. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представників, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступник підстав. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2016р. по справі № 760/10580/16-п, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбачених ст. 484 МК України та накладено адміністративне стягнення: «у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 гривень». Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016р. по справі № 760/10580/16-п, внесено виправлення в постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2016р., а саме викладено другий абзац резолютивної частини постанови у такий редакції: «Накласти на [PERSON] адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 100 відсотків вартості транспортного засобу марки «BMW M6», державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] з конфіскацією безпосередніх предметів порушення митних правил, а саме: автомобіля марки «BMW M6», державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] .». Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 06 серпня 2020р. по справі № 760/10580/16-п, внесено виправлення в постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016р., а саме викладено другий абзац резолютивної частини постанови у такий редакції: «Накласти на [PERSON] адміністративне стягнення у вигляді конфіскації безпосереднього предмету порушення митних правил, а саме: автомобіля марки «BMW M6», державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] .». Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що, внаслідок допущених судом помилок в частині застосування адміністративного стягнення, йому було спричинено моральну (немайнову) шкоду в розмірі 400000,0 грн., яка полягала у душевних стражданнях, які зазнав позивач, оскільки в процесі примусового виконання постанови Солом`янського районного суду м. Києва, в редакції від 28 жовтня 2016р., у межах виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів, які обліковуються на відкритих, на ім`я позивача банківських рахунках, що перешкоджало йому здійснювати підприємницьку діяльність, як фізичній особі - підприємцю. Протягом всього часу розгляду справи в суді, в порушення положень п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, що зі сторони відповідачів 1, 2, йому була спричинена моральна шкода. Як і не було надано стороною позивача будь-якого доказу на підтвердження реального розміру цієї шкоди. Крім того, протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано до суду доказів того, що наведенні вище постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня, 2016р., 28 жовтня 2016р., 06 серпня 2020р. по справі № 760/10580/16-п, були скасовані, як незаконні. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно із ч.6 цієї статті шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України, в п. 3, 9 Постанови від 31 березня 1995р. № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018р. у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Судом встановлено, що підставою для звернення до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, позивач вважав незаконними постанови суду в часині застосування до нього адміністративного стягнення. Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні ст. ст. 1167, 1174 ЦК України. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8), 9) ч. 2 ст. 16 ЦК України). Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. При цьому, ст. 1174 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, положеннями вказаної статті передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України. Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував незаконністю того адміністративного стягнення, яке було застосовано до нього судом (відповідачем 1). Однак вказана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки вище наведенні постанови Солом`янського районного суду м. Києва, не були оскаржені позивачем, в установленому законом порядку, і набрали законної сили. Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, відповідно суд загальної юрисдикції самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів 1, 2 не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed