Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

Позивач ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», в інтересах якого діє Ткаченко А.А. звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку суброгації). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 23 квітня 2019 року між ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ПП «Транс Логістик» було укладено Додаток № 2 до Генерального Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0401-00001/42 від 23 квітня 2019 року, предметом якого є страхування транспортного засобу «SСНМІТZ SКО 24/L-13.4» д.н.з. [NUMBER] . 16липня 2019 року, о 00 год. 30 хв. в м. Львів по вул. Шевченка, біля будинку № 335, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «МАN Т6ХІ8.400» д.н.з. [NUMBER] , причеп «SСНМІТZ SКО 24/L-13.4» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу «Renault Magnum 460» д.н.з. [NUMBER] , причеп KRONESD д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Постановою Синельниківсього міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року відповідача [PERSON] було визнано винним за ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340,00 грн. 17 липня 2019 року ПП «Транс Логістик» звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування й надав усі необхідні документи. 27 серпня 2019 року позивачем на підставі Рахунку № ОК-00003255 від 30 липня 2019 року було складено страховий акт № ССКА-5949 та розрахунок страхового відшкодування до нього. На підставі вищевказаних документів позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 129427 грн. 50 коп. двома частинами: - першу частину в розмірі 13050 грн. 00 коп. зараховано в рахунок несплаченої частини страхового платежу, що підтверджується розпорядженням про виплату страхового відшкодування від 27 серпня 2019 року; -другу частину в розмірі 116 377 грн. 50 коп. перераховано на вказані реквізити, що підтверджується платіжним дорученням № 21543 від 27 серпня 2019 року. 29 жовтня 2019 року позивачем на підставі Акту виконаних робіт № ОК-000004184 від 17 жовтня 2019 року було складено страховий акт № ССКА-5949 /1 та розрахунок страхового відшкодування до нього. На підставі вищевказаних документів позивач здійснив доплату страхового відшкодування в розмірі 25846 грн. 33 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 25964 від 29 жовтня 2019 року. Позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 155273 грн. 83 коп. На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] , винного в ДТП, була застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна», згідно полісу № АМ/9216755. 23 жовтня 2019 року позивач звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування № 11/19505 до ПрАТ СК «ПЗУ Україна», яка здійснила виплату в розмірі 60 935 грн. 41 коп. Тому залишок боргу, який повинен сплатити відповідач, згідно розрахунку становить: 155 273,83 грн. - 60 935,41 грн. = 94 338,42 грн. 27 січня 2021 року позивачем на адресу відповідача з метою досудового врегулювання спору на адресу відповідача було направлено претензію № 43754 з проханням в добровільному порядку сплатити суму страхового відшкодування, проте остання залишилися поза увагою [PERSON] . Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму страхового відшкодування в розмірі 94338,42 грн, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2481,00 грн. В судове засідання позивач не з`явився, представник направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач до судового засідання не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки, у відповідність до ст. 19 ЦПК України, справа є малозначною. Дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що постановою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року по справі 191/2997/19, яка набрала законної сили 22.10.2019 року, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, за таких обставин, 16 липня 2019 року о 00-30 годині в м. Львів по вул. Шевченка, біля будинку №335, водій [PERSON] керуючи т/з RENAULT MAGNUM 460 д.н.з [NUMBER] та причепом KRONESD д.н.з. [NUMBER] , рухаючись заднім ходом, не впевнився в безпечності та скоїв наїзд на припаркований автомобіль MAN Т6ХІ8.400 д.н.з. [NUMBER] , причеп SCHMI T2 SKO д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . В наслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи наведене, суд вважає доведеними обставини щодо вчинення відповідних винних дій відповідачем [PERSON] . Встановлено, що 23 квітня 2019 року між позивачем ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та страхувальником ПП «Транс Логістик» був укладений договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 28-0401-00001/42, предметом якого є страхування транспортного засобу «SСНМІТZ SКО 24/L-13.4» д.н.з. [NUMBER] . Вигодонабувач за цим договором є власник транспортного засобу - ПП «Транс Логістик». 17липня 2019 року страхувальник транспортного засобу ПП «Транс Логістик» звернулося до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування. 24 липня 2019 року ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» складено Акт огляду пошкодженого транспортного засобу «SСНМІТZ SКО 24/L-13.4» д.н.з. [NUMBER] . Виплата страхового відшкодування в розмірі 155273,83 грн. була здійснена позивачем ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на підставі страхового акту № ССКА-5949 від 27.07.2019 року та № ССКА-5949/1 та розрахунків суми страхового відшкодування від 27 серпня 2019 року та 29 жовтня 2019 року, що підтверджується платіжним дорученням № 21543 від 27 серпня 2019 року, № 25964 від 29 жовтня 2019 року та розпорядженням про виплату страхового відшкодування від 27 серпня 2019 року. Судом встановлено, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] , винного в ДТП, який керував транспортним засобом RENAULT MAGNUM 460 д.н.з [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» згідно полісу серії АМ №009216755, відповідно до якого встановлено ліміт відповідальності за шкоду майну в розмірі 100000,00 грн., франшиза - 2000,00 грн. Позивач звернувся до страховика винної особи ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» з заявою про виплату страхового відшкодування на підставі рахунку ОК-00003255 від 17.07.2019 року, у зв`язку з чим останнім було виплачено страхове відшкодування в розмірі 60935,41 грн. Отже, різниця між фактичним розміром шкоди і виплатою страховою компанією відповідача складає 94338,42 грн. (155273,83 грн.(сума загального страхового відшкодування) - 60935,41 грн. (виплачена сума страхового відшкодування). 27 січня 2021 року позивачем, з метою досудового врегулювання спору на адресу відповідача було направлено претензію про відшкодування невідшкодованої шкоди, проте остання залишилися поза увагою [PERSON] . Згідно із ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала. Статтею 1192 ЦК України передбачені способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У відповідності до п. 1 ч. 2 ст.22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про страхування» страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно зі ст. 9 ЗУ «Про страхування» страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Відповідно до норми ч. 1ст. 990 ЦК України, яка кореспондується з положеннями ч. 1ст. 25 Закону України «Про страхування», страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт складається страховиком у формі, яка ним встановлюється. Стаття 993 ЦК України передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Статтею 27 Закону України «Про страхування» також передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.27 постанови № 4 від 01 березня 2013 року, що при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика, суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Так, у випадку суброгації, відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні, із збереженням самого зобов`язання, на підставі договору страхування, а також ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування». У випадку регресу, одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється нормами ст. 1191 ЦК України. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України в справі № 755/18006/15-ц від 04 липня 2018 року, згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в зазначених вище постановах Верховного Суду. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відносини між позивачем ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та відповідачем [PERSON] регулюються правилами ст.993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», позивач як страховик потерпілої особи виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі. Також, у порядку суброгації страховик може стягнути із завдавача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатив страхувальнику. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов`язанні, тому з урахуванням положення статті 515 Цивільного кодексу України суброгація застосовується лише до майнового страхування. У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до нього перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язані у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди [PERSON] , в порядку суброгації. Відносини між відповідачем [PERSON] та його страховиком - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Враховуючи те, що позивачем виплачено потерпілій особі страхове відшкодування за фактично понесені витрати у розмірі 155273,83 грн., а ПрАТ СК «ПЗУ Україна», як страховик відповідача [PERSON] , з вини якого сталася ДТП, перерахувало позивачу витрати за страхове відшкодування 60935,41 грн., суд дійшов висновку, що для повного відшкодування завданої відповідачем шкоди, останній зобов`язаний сплатити позивачу невідшкодований її залишок в розмірі 94338,42 грн. (155273,83 грн. - 60935,41 грн.). Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зокрема, частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладено та

Outcome: approved