Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

До Самбірського міськрайонного суду Львівської області 21 вересня 2022 року надійшла позовна заява [PERSON] , яку вона уточнила в порядку ст. 49 ЦПК України, до Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позовної вимоги позивачка посилається на те, що [INFO] померла її мати, [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина. За життя матір, [PERSON] , 27 червня 2003 року було складено заповіт на користь позивачки. Будучи спадкоємцем майна [PERSON] 15 вересня 2022 року позивачка звернулась до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак, державний нотаріус відмовив їй на тій підставі, що пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини і тому зареєструвати заяву і видати свідоцтво про право на спадкове майно неможливо. Крім того, в Державному акті на право приватної власності на землю була допущена помилка в прізвищі матері, а саме вказано « [PERSON] » замість « [PERSON] ». Виправлення помилки у Державних актах та видачі Державних актів неможлива, оскільки згідно діючого законодавства в 2013 році видача та реєстрація Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки припинено. Покликаючись на зазначені обставини [PERSON] просить суд встановити факт приналежності [PERSON] , яка померла [INFO] , Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІІ-ЛВ 068608, та визначити їй додатковий строк, терміном у три місяці, що є достатнім для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 вересня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у даній цивільній справі з призначенням справи до розгляду за правилами загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження; витребувано з Самбірської державної нотаріальної контори та Рудківської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 13). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с. 31). У судове засідання позивачка [PERSON] , яка належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, не прибула, подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила позов задовольнити (а.с. 19). Відповідач Рудківська міська рада Самбірського району Львівської області подала до суду заяву про те, що визнає позовні вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення без їхньої участі (а.с. 20). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Як встановлено судом мати позивачки [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданого 10 квітня 2008 року (а.с. 4). За життя [PERSON] 27 червня 2003 року було складено заповіт на користь [PERSON] , що зареєстровано в книзі нотаріальних дій за № 38 (а.с. 8). Те, що позивачка є дочкою [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , виданим 7 вересня 1955 року, та свідоцтвом про одруження, серія [NUMBER] , виданим 19 липня 1969 року (а.с.5). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до якої входить земельна ділянка, площею 1,2691 га, призначена для ведення сільськогосподарського виробництва та особистого селянського господарства, розташована на території Чайковицької сільської ради Самбірського району Львівської області та належала померлій на підставі розпорядження голови Самбірської райдержадміністрації Ради народних депутатів від 20 січня 2003 року за № 30. Але в Державному акті на право приватної власності на землю, серії ІІІ-ЛВ 068608, виданого Самбірською райдержадімінстрацією Львівської області 20 лютого 2003 року на підставі розпорядження голови Самбірської райдержадміністрації від 20 січня 2003 року № 30 зазначено прізвище матері позивачки як « [PERSON] » (а.с.6). На момент смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала одна в [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 279, виданою виконавчим комітетом Чайковицького старостинського округу Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області від 18 серпня 2022 року (а.с.10). Згідно довідки, виданною Чайковицьким старостинським округом виконавчого комітету Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області від 13 жовтня 2022 року [PERSON] та [PERSON] , колишня жителька с. Чайковичі є однією і тією особою (а.с.25). Будучи спадкоємцем майна [PERSON] , 15 вересня 2022 року [PERSON] звернулась до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Із листа № 1365/01-16 від 15 вересня 2022 року вбачається, що державний нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на тій підставі, що пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини і тому зареєструвати заяву і видати свідоцтво про право на спадкове майно неможливо (а.с. 9). Причиною пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини позивачка зазначає ті обставини, що про існування заповіту, складеного на її користь вона дізналась після спливу шестимісячного строку. Статтею 4\~ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з п. 6) ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Виходячи зі змісту п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5, (зі змінами від 25 травня 1998 року) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судом розглядаються справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті (у тому числі факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали). Суд може встановлювати факти належності документів, які не належать до тих, що посвідчують особу. Аналіз наданих позивачкою доказів беззаперечно свідчить про те, що при видачі [PERSON] Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІІ-ЛВ 068608, виданого Самбірською райдержадімінстрацією Львівської області 20 лютого 2003 року на підставі розпорядження голови Самбірської райдержадміністрації від 20 січня 2003 року № 30 було допущено помилку в написанні призвіща власника, невірно зазначено « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] ». За встановлених обставин, встановлення факту належності Державного акту померлій [PERSON] породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення майнових прав позивачки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Позивачка наразі не має іншої можливості одержати чи внести виправлення в даний документ. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що необхідно встановити факт що [PERSON] , яка померла [INFO] , належав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 1,2691 га в межах згідно з планом на території Чайковицької сільської ради Самбірського району Львівської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та особистого селянського господарства, серії ІІІ-ЛВ 068608, виданого Самбірською райдержадімінстрацією Львівської області 20 лютого 2003 року на підставі розпорядження голови Самбірської райдержадміністрації від 20 січня 2003 року № 30 на ім`я [PERSON] . За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст. 1220, ст. 1222 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в України», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на всій території нашої держави з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який продовжено на підставі Указу Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженого Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ, з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, та який продовжено на підставі Указу Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженого Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Постановою КМУ від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», із змінами передбачено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини (п.3). Тобто, даною постановою продовжений строк на прийняття спадщини ще на 4 місяці, отже загальний строк для прийняття спадщини становить 10 місяців. Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] , проте, позивачка звернулася до нотаріуса 15 вересня 2022 року, отже з пропуском вказаного строку. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Отже правила частини третьої 1272 ЦК України, про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними (Постанова ВС від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16).\~ З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення строку для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Як встановлено судом, позивачка не відмовлялася від спадщини, однак, не реалізувала свій намір вчасно через обставини, які суд вважає поважними, а саме: [PERSON] про існування заповіту, складеного на її користь, дізналась після спливу шестимісячного строку. Спадкова справа після смерті спадкодавця [PERSON] не заводилася, що підтверджується листом завідувача Самбірської державної нотаріальної контори Львівської області Поливка В. № 1418/01-16 від 28 вересня 2022 року (а.с. 18) та листом завідувача Рудківської державної нотаріальної контори Львівської області Мішенчук Я. № 631/02-14 від 25 жовтня 2022 року (а.с. 28). Отже інші спадкоємці відсутні. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. У рішеннях\~Європейського суду\~з прав\~людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року (справа № 12868/87) та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року (справа № 22774/93) зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою. Суд враховує, що наслідки пропущення позивачкою строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки позивачка втратить право на спадкування майна, яке залишилося після смерті матері. І спочатку смерть спадкодавця, а потім і втрата спадкового майна будуть для неї занадто надмірним тягарем, і при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи. Враховуючи викладене, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачкою при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий в розмірі 992 грн. 40 коп. (а.с. 1) та судовий збір за збільшення позовних вимог у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) 20 коп. (а.с. 26). Позивачка при зверненні до суду не просила відшкодувати їй понесені судові витрати. Отже, враховуючи такий принцип цивільного судочинства як диспозитивність (ст. 13 ЦПК України), понесені судові витрати позивачці при ухваленні рішення не відшкодовуються.

Outcome: approved