Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

28 грудня 2021 року до Лозівського міськрайонного суду Харківської області звернувся позивач із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованостей за кредитними договорами. В обґрунтування свого позову позивач послався на те, що 22 квітня 2019 року між ним, як кредитодавцем, та [PERSON] , як позичальником, і [PERSON] , як поручителем, були укладені договір споживчого кредиту ПДЗ №122 від 22 квітня 2019 року та договір поруки №122/03 від 22 квітня 2019 року. Внаслідок невиконання позичальником своїх договірних зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту, отриманого за вказаним кредитним договором, виникла кредитна заборгованість в загальному розмірі 13173,25 гривень, яку позивач просив стягнути солідарно із [PERSON] та [PERSON] . Крім того, 17 травня 2019 року між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем [PERSON] , як позичальником, укладено кредитний договір ІДП №142, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 120000 гривень, зобов`язавшись його повернути до 17 травня 2024 року згідно графіку повернення кредиту, сплативши 30% річних за користування кредитом, а також 90% річних в порядку ст.625 ЦК України на прострочену суму платежу за кредитом. Внаслідок неналежного виконання позичальником [PERSON] своїх договірних зобов`язань із повернення кредиту станом на січень 2022 року у неї перед позивачем виникла кредитна заборгованість в загальному розмірі 39091,02 гривень, з яких: 15755,77 гривень заборгованість за простроченим тілом кредиту, 17138,86 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом за період з червня 2019 року по січень 2022 року, 6196,39 гривень заборгованість за процентами, нарахованими на підставі ст.625 ЦК України, за період з червня 2019 року по січень 2022 року. За таких обставин позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] вказану суму кредитної заборгованості за кредитним договором ІДП №142 від 17 травня 2019 року. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідачів судові витрати по справі. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 березня 2022 року за вказаною вище позовною заявою відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження. На підставі розпорядження голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Запорізької, Харківської областей)» від 06 квітня 2022 року №16/0/9-22 та у відповідності до ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» матеріали даної цивільної справи надійшли до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, де 05 липня 2022 року у відповідності до ст.ст.14, 33, 34 ЦПК України були розподілені та передані для розгляду по суті судді Авраменко\~А.М. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження суддею Авраменко А.М. та вирішено здійснити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2022 року прийнято відмову позивача від частини його позовних вимог, в зв`язку із чим провадження у цивільній справі в частині позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення кредитної заборгованості за договором споживчого кредиту ПДЗ №122 від 22 квітня 2019 року закрито. В судове засідання сторони повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, відповідач правом на подання відзиву не скористалась, заяв/клопотань про здійснення розгляду справи за її відсутністю не подала. Натомість від сторони позивача до суду надійшли чисельні заяви про розгляд справи за відсутності позивача, підтримання позовних вимог та відсутність заперечень проти заочного розгляду справи. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 17 травня 2019 року між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем [PERSON] , як позичальником, укладено кредитний договір ІДП №142, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 120000 гривень на строк 60 місяців, зобов`язавшись його повернути до 17 травня 2024 року щомісячними платежами згідно графіку погашення кредиту, сплативши 30% річних за користування кредитом, а у випадку порушення строку погашення кредиту на підставі ст.625 ЦК України 90% річних на прострочену суму. Умовами кредитного договору також передбачено право кредитодавця вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів за весь фактичний строк користування кредитом, зокрема, у випадку: затримання сплати позичальником частини кредиту та/або процентів за користування кредитом на строк, що перевищує один календарний місяць; перевищення суми заборгованості суми кредиту більш ніж на 10%; несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% від суми кредиту. Викладені обставини підтверджуються копією кредитного договору з додатком. Із матеріалів справи судом також встановлено, що на відміну від позивача відповідач не виконувала належним чином свого договірного обов`язку зі своєчасного повернення отриманого кредиту та сплати процентів за його користування, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась кредитна заборгованість, загальний розмір якої станом на січень 2022 року становив 39091,02 гривень, з яких: 15755,77 гривень заборгованість за простроченим тілом кредиту, 17138,86 гривень заборгованість за процентами (30% річних) за користування кредитом за період з червня 2019 року по січень 2022 року, 6196,39 гривень заборгованість за процентами (90% річних), нарахованими на підставі ст.625 ЦК України, за період з червня 2019 року по січень 2022 року. Дані обставини підтверджуються копіями довідок позивача про стан та складові кредитної заборгованості. Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень зазначеного вище кредитного договору, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про кредитні спілки», Закону України «Про споживче кредитування». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживче кредитування»). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Схожа норма міститься в ст.1 Закону України «Про споживче кредитування». Згідно ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. За змістом ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. Аналогічні положення містить ст.16 Закону України «Про споживче кредитування». За змістом ст.ст.1, 21 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів своїм членам на умовах їх платності, строковості та забезпеченості в готівковій та безготівковій формі. Кредитна спілка має право самостійно встановлювати розмір плати (процентів) за користування кредитами, види кредитів та умови надання та строки повернення кредитів. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за кредитним договором ІДП №142 від 17 травня 2019 року, приймаючи до уваги, що в ході розгляду справи знайшов підтвердження факт укладення між сторонами даного кредитного договору із дотриманням вимог законодавства щодо його змісту та форми, а також встановлено невиконання відповідачем, на відміну від позивача, своїх зобов`язань за даним кредитним договором, що зумовило виникнення у відповідача простроченої заборгованості за кредитом в наведеному у позові розмірі, а у позивача права вимагати від відповідача сплати такої простроченої заборгованості із кореспондуючим цьому праву обов`язком відповідача здійснити таку сплату, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню в повному обсязі. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення нарахованих на підставі ст.625 ЦК України та умов кредитного договору на прострочену суму заборгованості за тілом кредиту процентів за ставкою 90% річних, суд виходив з наступного. Законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто за період до прострочення виконання зобов`язання боржником підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. При цьому кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Наведена вище правова позиція знайшла своє відображення у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі №910/1238/17, від 04 лютого 2020 року по справі №912/1120/16, від 25 травня 2021 року по справі №149/1499/18, від 18 січня 2022 року по справі №\~910/17048/17, а також у постанові Верховного Суду від 05 березня 2019 року по справі №5017/1987/2012. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: approved