Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

22\~листопада 2021\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовною заявою\~до [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~відшкодування матеріальної\~та моральної\~шкоди спричиненої\~залиттям квартири\~тапросив стягнути з відповідачів суму матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, у розмірі 24371,00 гривень, суму моральної шкоди у розмірі 10 000,00 гривень та судові витрати по справі. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на те, що він є власником квартири під номером [ADDRESS] . 19.08.2021 року вказана квартира була затоплена через залиття квартири відповідачів, розташованої вище, про що було складено відповідний акт. Розмір матеріальної шкоди завданої залиттям квартири позивача, визначено висновком експерта № 068/2021 від 05.10.2021 року. Крім того, позивач посилається на те, що було завдано також моральну шкоду та ним понесено збитки, пов`язані із залиттям квартири та розглядом даної справи у суді. Ухвалою суду від 16.12.2021 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 16 червня 2021 року згідно протоколу судового засідання закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 25 жовтня 2022 року представником позивача [PERSON] адвокатом Дігуляром В.В. подано до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі про час, дату та місце судового засідання були сповіщені належним чином, однак до суду не з`явились; заяв по суті та будь-яких клопотань до суду не заявляли. Відповідачі повідомлялися про день час та місце, проте повістки повернулись до суду не врученими із відмітками адресат відсутній за вказано адресою. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. В даній справі відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; двічі не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин, не подала відзив. Позивач в свою чергу не заперечував проти винесення заочного рішення, а тому суд, на підставі\~ст. 281 ЦПК України, вирішив розглянути справу заочно. Відповідно до ч.4\~ст.223 ЦПК\~Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у нього даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4\~ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до\~ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. У випадках, коли відбувається проголошення судового рішення, датою такого судового рішення є дата судового засідання, яким завершено судовий розгляд. І навпаки, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Саме таку позицію висловив ВС у постанові від 05.09.2022 року по справі 1519/2-5034/11. Суд, у зв`язку з ненаданням відповідачами відзиву на позов, зі згоди представника позивача, викладеній в його заяві, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді в порядку письмового провадження на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до\~ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Тому суд розглянувши справу призначену на 25.10.2022 року, ухвалив рішення 27 жовтня 2022 року, що є днем складання повного тексту. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно Договору дарування квартири від 29.04.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В., зареєстровано в реєстрі за № 1860, [PERSON] та [PERSON] як обдаровувані є власниками квартири під номером [ADDRESS] , загальною площею 268,9 кв.м., житловою площею 177,4 кв.м. (а.с. 22-25). 19 серпня 2021 року квартиру позивача було затоплено. Даний факт підтверджується комісійним актом обстеження ОСББ Будинку\~«Комфорт 2016»\~від 19 серпня 2021 року. Зазначений акт склали у складі комісії: голови правління ОСББ Будинку\~«Комфорт 2016» Князь Б.Ю., понятих [PERSON] , [PERSON] , в присутності постраждалих [PERSON] та [PERSON] . Зазначеним Актом ОСББ «Комфорт 2016» було встановлено, що в результаті неналежного користування душовою кабіною у квартирі [ADDRESS] відбулось затоплення квартири [ADDRESS] та нанесено їй шкоду. Також, в акті зазначено, що в результаті спілкування з представниками співвласника квартири [ADDRESS] [PERSON] , донькою [PERSON] , було запропоновано підписати цей акт, але отримано відмову (а.с. 9, 26). Також в акті зазначено, що квартира [ADDRESS] , у 3-му будинку, на 2-му поверсі, вказаного будинку. Квартира [ADDRESS] знаходиться на 3-поверсі вищевказаного будинку чітко над квартирою [ADDRESS] . Приблизно об 04:00, 15.08.2021 року, відбулось обрушення гіпсокартонної стелі у квартирі [ADDRESS] , в результаті впливу води з квартири [ADDRESS] . Акт, що надано позивачем відповідає формі, встановленій наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», в них наведені: дата та місце складання; члени комісії, що складають акт; місце, де трапилося залиття; подія, що трапилася; наслідки залиття, а також причини залиття. Тобто наданий позивачем акт за формою та змістом відповідають встановленій формі і не суперечать іншим доказам у справі, а наведені в ньому дані відповідачами не спростовані. На замовлення позивача була проведена будівельно-технічна та оціночно-будівельна експертиза, за результатами проведення якої, судовим експертом ПП «ОНДЦЕД ім. Скибінського С.С.» [PERSON] було складено та надано висновок № 068/2021 від 05.10.2021 року, відповідно до якого встановлено, що вартість ремонтно-відновлювальних робіт (з урахуванням ринкової вартості будівельних матеріалів), які необхідно виконати для усунення пошкоджень, спричинених залиттям приміщень квартири [ADDRESS] , визначена відповідно до вимог ДСТУ (з урахуванням ПДВ та фізичного зносу) складає 24371 грн. (а.с. 10-16). Отже, розмір матеріальної шкоди підтверджується висновком № 068/2021 будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 05.10.2021 року. Також судом встановлено, що діями по затопленню квартири та бездіяльністю щодо відшкодування завданої шкоди відповідачами позивачу була спричинена моральна шкода, яка проявилася у постійних переживаннях за належне йому на праві власності майно, порушилися його нормальні життєві зв`язки, оскільки вони змушені були витрачати свій час і зусилля для визначення вартості спричинених збитків, змушені були тривалий час користуватися затопленою квартирою, дихати вологістю, прибирати сліди залиття, щоб зменшити негативні наслідки залиття. Відповідачі добровільно не вжили ніяких заходів для вирішення питання про відшкодування завданої позивачу шкоди, проявили байдужість до стану будинку взагалі, чим змусили позивача звертатися до суду та захищати свої права в судовому порядку. Внаслідок затоплення квартири позивача порушився його звичайний устрій життя, йому було заподіяло дискомфорт, що вимагало додаткових зусиль для організації життєдіяльності. Позивачем було визначено розмір моральної шкоди завданої внаслідок залиття його квартири, а саме у сумі 10000 гривень. Таку суму моральної шкоди суд вважає абсолютно адекватною, достатньою та співмірною виходячи з обставин завданої шкоди. При цьому, суд звертає увагу на постанову Апеляційного суду Одеської області від 26.07.2018 року по справі №522/26173/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також відшкодування збитків, завданих залиттям квартири, яким аналогічний позов було задоволено. Дане рішення залишено в силі після його касаційного перегляду Верховним Судом. Частиною першою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до вимог ст.ст. 177, 179 Житлового кодексу Української РСР громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитись до сантехнічного обладнання, користуватися будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинкових територій. Приписами ст.\~1166\~Цивільного кодексу\~України передбачені загальні підстави відповідальності за завдану шкоду згідно з якими майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому, під шкодою розуміється зменшення або втрата певного особистого чи майнового блага. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до приписів ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Необхідною підставою для настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є наявність складу правопорушення, що включає в себе певні елементи, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкідливого результату такої поведінки (шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою. Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до ст. ст.322,323 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник. Згідно з ч. 3 ст. 156 Житлового кодексу України власник квартири та члени його сім`ї повинні дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Враховуючи викладені положення діючого законодавства саме на власника покладається обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної у зв`язку із використанням належного йому майна, як самим власником так і членами його родини. Як слідує з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що об`єкт нерухомого майна відповідачам належить квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності (а.с. 56-66). З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір. Оскільки об`єктивними доказами, зібраними при розгляді судом даної справи встановлено, що залиття квартири позивача відбулося внаслідок вини відповідачів в належній їй на праві власності квартирі, то шкода, заподіяна залиттям квартири позивача, підлягає стягненню з відповідачів, як власників квартири. Відповідачі, як власники квартири, не здійснювали догляд за належною роботою та справністю сантехнічних приладів у своїй квартирі за [ADDRESS] , внаслідок чого сталось протікання води на нижній поверх, у квартиру позивача та було пошкоджено приміщення, яке належать останньому на праві власності. Вина відповідача у заподіянні шкоди майну позивача виражається у неправомірній бездіяльності щодо контролю за належною роботою душової кабіни, розташованих у їх квартирі, що спричинило протікання води на нижній поверх та псування стелі у приміщенні, належному позивачу. У даному випадку відповідачами не були спростовані докази надані позивачем, про те, що залиття квартири позивача сталося з вини відповідачів. На підставі викладеного суд вважає, що по справі доведене завдання шкоди майну позивача з вини відповідачів, а саме за наслідком залиття водою з квартири, яка розташована вище над квартирою позивача. Положеннями ч. 2 ст. 1166 ЦК України, передбачено, що обов`язок доказування того, що шкода завдана не з вини відповідача, лежить на відповідачах. Згідно із роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Таким чином з урахуванням доведеності вини відповідачів, обґрунтованості розміру збитків, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування матеріального збитку у розмірі 24371,00 гривень та витрат за проведення оцінки вартості затрат на відшкодування шкоди в сумі 4000 грн. Крім того, позивач також вважає, що неправомірною бездіяльністю відповідачів йому заподіяно і моральну шкоду, яка виразилась у фізичному болю та стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з ушкодженням через моральні стражданні, які він пережив у зв`язку з псуванням майна та необхідністю вживати додаткових заходів для організації свого життя. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 1, пунктом 2 частини 2 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктами 1, 3 ч. 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) встановлено, що під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. У відповідності до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995р., згідно з якими розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Враховуючи практику Європейського Суду, зокрема рішення від 28 травня 1985 року, справа Abdulaziz,Cabales and Balkandali v. United Kingdom, де зазначено, що деякі форми моральної шкоди, зокрема емоційні страждання, за своєю природою не завжди можуть бути доведені чимось конкретним, суд погоджується, що завдання шкоди майну позивача, порушення звичного ритму життя позивача є суттєвими моральними стражданнями. Також залиття квартири стало причиною негативних змін у звичайних умовах життя позивача, що зумовлено витрачанням часу на документальне оформлення випадку залиття та захисту свого порушеного права в суді. Відтак, за викладених обставин, суд приходить до висновку, що неправомірною бездіяльністю відповідача позивачу заподіяно моральної шкоди, а тому виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості з урахуванням обсягу і тривалості страждань: погіршення стану здоров`я, порушення звичного способу життя, переживань, пов`язаних з пошкодженням його майна, необхідність додаткових зусиль для його відновлення, вважає, що у частині стягнення моральної шкоди позов також підлягає задоволенню. З приводу клопотання позивача щодо відшкодування понесених ним судових витрат, суд зазначає наступне. Позивач вказує, що ним було понесено витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 908,00 грн.; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6\~000,00 грн. Статтею 133 ЦПК України\~визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витратити: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~141\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Судом встановлено, що витрати позивача за проведення будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи у розмірі 4000,00 грн. підтверджуються договором № 046 від 01.09.2021 року, копією квитанції до прибуткового касового ордера від 09.09.2021 року про сплату вартості за проведення експертизи та копією акту приймання-передачі висновку №068/2021 будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи (а.с. 39-40). З огляду на вказане, суд приходить висновку про доведеність належними та допустимими доказами витрат позивача за проведення будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи та враховуючи, що експертиза проводилася в частині доведення позовних вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди, які судом задоволені в повному обсязі, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати за проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи у розмірі 4000,00 грн. Згідно ч. 2\~ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат». Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137). Відповідно частин першої, другої\~статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Матеріали справи свідчать, що представником позивача в Приморському районному суді м. Одеси був адвокат Дігуляр В.В. на підставі Договору про надання адвокатської допомоги від 20.08.2021 року (ордер та копія свідоцтва про право на здійснення адвокатської діяльності міститься в матеріалах справи). Оскільки справа розглядається судом при заочному розгляді, відповідачі не заперечували проти розміру витрат на правову допомогу, суд не вбачає підстав для відмови у стягненні цих витрат. Є цілком очевидним, що сторона позивача понесла такі витрати, оскільки позов підписаний представником позивача, копії доданих до позовної заяви документів завірені також представником та саме представник брав участь у засіданнях. Також, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що на користь позивача підлягають стягненню з відповідача судові витрати у розмірі 3178 грн. сплачені позивачем при зверненні до суду з позовом (а.с. 8). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цих Кодексом. За таких обставин, суд проаналізувавши вищевикладене, приходить до висновку про необхідність задоволення даного позову.

Outcome: approved