Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «Донецька залізниця» про визнання трудових відносин припиненими. В обґрунтування позову зазначила, що з 05 січня 1998 року працювала електромеханіком дільниці 1 групи у структурному підрозділі «Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку» державного підприємства «Донецька залізниця». З лютого 2016 року роботодавець припинив виплачувати їй заробітну плату, хоча і продовжував її нараховувати до 31 жовтня 2016 року. На теперішній час позивачка не звільнена, продовжує формально значитися на посаді електромеханіка дільниці 1 групи структурного підрозділу «Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку» державного підприємства «Донецька залізниця». Заробітну плату не отримує з січня 2017 року, а відсутність запису про звільнення з роботи перешкоджає подальшому її працевлаштуванню. Державне підприємство «Донецька залізниці» зареєстроване на території непідконтрольній органам державної влади України. На території, яка підконтрольна органам державної влади України, воно не перереєструвалось . Таким чином, на даний час не існує суб`єкта , який міг би прийняти рішення про її звільнення. Просить суд визнати припиненими трудові відносини між нею та державним підприємством «Донецька залізниця» (код ЄДРПОУ 01074957) з 31 грудня 2016 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15.11.2021 р. залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Донецька залізниця» про визнання трудових відносин припиненими, правонаступника відповідача Акціонерне товариство «Українська залізниця», місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, будинок 5, код ЄДРПОУ 40075815. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, надав заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку. Представник відповідача Державного підприємства «Донецька залізниця», Акціонерного товариства «Українська залізниця» у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Зі згоди позивача, суд розглядає справу у заочному порядку, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом № 2/Л від 05 січня 1998 року позивач [PERSON] була прийнята на роботу до структурного підрозділу «Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку» державного підприємства «Донецька залізниця» на посаду електромонтера ( а.с.9). 01 грудня 2004 року позивачу [PERSON] присвоєна кваліфікація «електромеханіка» згідно наказу 52/Л від 01.12.2004 р. (а.с.9). 01 січня 2014 змінено назву посади «електромеханік дільниці 1 групи» на «електромеханік дільниці (1 групи) згідно класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій» згідно наказу 92/ОС від 30.12.2013 р. (а.с. 10). \~06 червня 2019 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства\~«Донецька залізниця» та просила стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 лютого 2016 року по 30 вересня 2016 року в сумі 21463,53 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог послалася на те, що вона перебуває у трудових правовідносинах з Державним підприємством «Донецька залізниця», де працювала електромеханіком дільниці 1 групи Дистанції сигналізації та зв`язку ДП «Донецька залізниця». З лютого 2016 року відповідач припинив виплачувати їй заробітну плату, хоча і продовжував її нараховувати, у зв`язку з чим за період з 01 лютого 2016 року по 30 вересня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 27732,79 грн. (за вирахуванням податків та зборів до виплати належить 21463,53 грн.). Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 серпня 2019 року позовні вимоги задоволено (а.с.11-12). Частиною другою статті 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. З наведених приписів чинного законодавства вбачається, що елементом конституційного права особи на працю - є й право бути звільненим. У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. \~ \~ \~ \~Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Згідно ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170). \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що на даний час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, у позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, крім звернення до суду, оскільки його заява про звільнення за власним бажанням залишена без реагування. У зв`язку з цим, з метою надання можливості позивачу в подальшому реалізовувати своє право на працю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання трудового договору, на підставі ст.38 КЗпП України, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved