Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-23 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] та просить суд визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю. В обґрунтування вимог зазначила, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають трьох спільних дітей. Старша донька [PERSON] , [INFO] , проживає окремо, а двоє молодших: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом з нею у м. Вінниця разом з її новим чоловіком та молодшим сином [PERSON] , [INFO]., без реєстрації місця проживання, відвідують навчальні заклади та перебувають на обліку у сімейного лікаря за місцем проживання. Вона звернулась до Управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради з метою отримання посвідчення «Батьків багатодітної сім`ї» та «Дитини з багатодітної сім`ї» по фактичному проживанню, однак їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують факт виховання дитини одним із батьків (копія рішення суду із зазначенням місця проживання дитини з одним із батьків після розірвання шлюбу). Наразі вона самостійно не може визначити місце проживання дітей, оскільки місцезнаходження відповідача їй не відоме, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду та просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 14 січня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15 серпня 2022 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - службу у справах дітей виконавчого комітету Вінницької міської ради та зобов`язано надати висновок щодо доцільності визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Ухвалою суду від 06 жовтня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання сторони не з`явились. В матеріалах справи міститься заява представника позивача [PERSON] - адвоката Павленко С.М. про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягає, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином в порядку, передбаченому статтею 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки, відзиву на позов не подав. Третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради до суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, пояснень щодо позову не надали. Третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Вінницької міської ради до суду не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. У порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, сторони з 12 серпня 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 09 грудня 2020 року між ними розірваний (а.с.14-16 - копія рішення) та є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.17,18 - копії свідоцтв про народження). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові № 757/11568/15-ц від 14 грудня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , фактично проживають разом з матір`ю, без реєстрації, за адресою: [ADDRESS] (а.с.23 - довідка). До суду на виконання ухвали суду від 15 серпня 2022 надано висновок Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 30.09.2022 Про доцільність визначення місця проживання дітей, відповідно до якого, враховуючи думку батька дітей [PERSON] , який не заперечує щодо проживання дітей разом з матір`ю, орган опіки та піклування Вінницької міської ради, вважає за доцільне у даний час визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Тому оскільки належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надав, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 908,00 грн., сплачений нею при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved