Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

11.07.2022 року [PERSON] звернулась до суду до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, у якому просив встановити факт постійного проживання з 01.08.1989 року по 30.09.1999 року у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Позовну заяву обґрунтовує наступним чином. З метою скористатись своїм правом на приватизацію, позивач звернулась до відділу приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, однак в процесі консультації було роз`яснено, що до органу приватизації подається документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду та таким документом є довідка з попередніх місць проживання після 1992 року. Позивач не має іншої можливості надати підтвердження з попередніх місць проживання після 1992 року з наступних підстав. Позивач після закінчення Єлецького хіміко-технологічного технікуму, у серпні 1989 року приїхала до м. Дніпропетровська на роботу у ВАТ «Дніпрошина» й була зареєстрована та постійно проживала у відомчому гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , з 01.08.1989 року по 30.09.1999 року. На теперішній час будинок по [ADDRESS] реконструйовано у житловий будинок. ВАТ «Дніпрошина» у 2013 році визнано банкрутом та ліквідовано. Архів щодо проживаючих у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , нікому не передавався. Отже отримати довідку про місце проживання та реєстрації позивач не має можливості, що унеможливлює надання повного пакету документів для приватизації кімнати. У березні 2021 року позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, однак постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.01.2022 року заяву залишено без розгляду та рекомендовано вирішувати питання в порядку позовного провадження. Ухвалою суду від 12.07.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Відповідачем Дніпровською місткою радою надано відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що додані до позовної заяви докази не підтверджують факт проживання у період з 01.08.1989 року по 30.09.1999 року у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Зазначили, що іншим способом встановити вказаний факт позивач не має можливості, а його встановлення необхідно для надання документів для приватизації. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] 21.08.1989 року була прийнята на роботу у Дніпропетровський шинний завод. Згідно копії трудової книжки позивача [NUMBER] вона працювала на вказаному підприємстві до 28.01.2013 року. Згідно даних, які містяться у паспорті позивача, після його отримання, 05.07.1996 року було проставлено штамп про реєстрацію у гуртожитку за адресою [ADDRESS] . Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 26.11.2019 року № 14/5-13063, картотека з питань реєстрації осіб за адресою: [ADDRESS] , в розпорядження Департаменту не передана. Надати інформацію про первинну реєстрацію [PERSON] за вказаною адресою не вбачається за можливе. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач до переселення у 1999 році у гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , проживала разом з нею у одній кімнаті у гуртожитку розташованому за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до\~ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»\~дія цього\~Закону\~поширюється на громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Згідно зі\~ст. 8 Житлового кодексу\~Української PCP громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового Фонду. Згідно ч.1\~ст. 4 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», громадяни та члени їх сімей, на яких поширюється дія цього\~Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього\~Закону\~за рішенням місцевої ради. Відповідно до\~ст. 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», сфера дії цього\~Закону\~поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. За\~ст. 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»\~визначено, що проживання у гуртожитку протягом тривалого часу - проживання у гуртожитку постійно сукупно п`ять і більше років. Процедура приватизації регулюється Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим\~наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396\~(далі - Положення), яке визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. Пунктом 18 цього Положення передбачено необхідний перелік документів для приватизації державного житлового фонду, які громадянин надає до органу приватизації. Зокрема, громадянином подається документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонд. Згідно пункту 20 цього Положення документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка(и), видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території). Як встановлено судом, позивач у 1989 року була прийнята на роботу у Дніпропетровський шинний завод та поселилась у гуртожитку за адресою:\~ [ADDRESS] . У зв`язку із відсутністю у розпорядженні Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради картотеки з питань реєстрації осіб за адресою: [ADDRESS] , не може підтвердити факт проживання за вказаною адресою. Ураховуючи те, що факт проживання позивача за вказаною адресою підтверджується належними і допустимими доказами, а також те, що його встановлення безпосередньо впливає на можливість реалізувати право позивача на приватизацію жилого приміщення, позовна заява підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Представник позивача у судовому засіданні просила покласти судові витрати на позивача, оскільки відповідачі фактично не порушували його права, спір виник, у зв`язку із тим, що заяву про встановлення факту подану у порядку окремого провадження залишено без розгляду, а отже іншим чином, окрім як шляхом пред`явлення позову [PERSON] позбавлена можливості встановити факт, що має юридичне значення. Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. За вказаних обставин, враховуючи пояснення учасників справи, суд вважає за необхідне покласти судові витрати на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved