Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить змінити спосіб стягнення аліментів, які, згідно з рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15.03.2018, стягуються з [PERSON] на її користь на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з 1300 гривень на місяць на 1/4 частку всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною 18 років, а також стягнути з відповідача на її користь всі витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області шлюб між нею та відповідачем було розірвано, неповнолітнього сина [PERSON] залишено проживати з нею. У 2018 році вона звернулась до суду з позовом про збільшення розміру аліментів. 15 березня 2018 року суд збільшив розмір аліментів, які стягували з відповідача на її користь на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1300 грн щомісячно. 23 травня 2020 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від цього шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Також її чоловік має доньку від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] , якій сплачує аліменти у розмірі 4000 грн, надає додаткові кошти і подарунки. На даний момент вона перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, отримує від держави виплату у розмірі 860 грн. До декрету вона працювала у дитячому садочку на посаді асистента вихователя на декретному місці, тому перспектив виходу на роботу після відпустки по догляду за дитиною до трьох років у неї поки немає. Таким чином в даний час її фінансовий стан погіршився, їхній спільний з відповідачем син має проблеми з ногами, потребує кошти на лікування, спеціальне взуття. Також велика частина коштів іде на її лікування, оскільки у неї проблеми з зором та хребтом. Її теперішній чоловік від початку війни перебував на сході України, де отримав поранення і змушений робити операцію. Натомість відповідач працює у Чеській Республіці, має постійну роботу - власну будівельну фірму з найманими працівниками, стабільні доходи, два дорогі автомобілі. У соцмережах виставляє фото з різних курортів світу. Інших дітей у нього не має. Він є фізично здоровим, на утриманні нікого не має, тому має можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі. Представник позивачки - адвокат Кажук В.Б. в судовому засіданні позов підтримав, зіславшись на обставини, викладені у позовній заяві, просив його задовольнити. Не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Додатково зазначив, що, зі слів його довірительки, відповідач більше 10 років працює та проживає за кордном, де має постійне місце роботи. З його соціальних інтернет-сторінок видно, що він їздить на дорогих автомобілях, відпочиває на дорогих курортах. Інших утриманців у нього не має. У позивачки ж змінився сімейний стан, вона зареєструвала шлюб з іншим чоловіком, від якого у неї народилася ще одна дитина. На даний час вона перебуває у декретній відпустці по догляду за нею. Її теперішній чоловік відськовослужбовець, який на даний час проходить реабілітацію, у зв`язку з отриманням бойової травми. На його утриманні є дитина від попереднього шлюбу, на яку він сплачує аліменти. Крім того, позивачка та їх спільна дитина з відповідачем на даний час хворіють, потребують лікування, що свідчить про зміну стану їх здоров`я. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений у встановленому законом порядку про день, час та місце розгляду справи, шляхом направлення рекомендованого повідомлення за місцем реєстрації (а.с. 42), на підтвердження чого в матеріалах справи наявна розписка (а.с. 56), а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті судової влади (а.с. 55). Від відповідача відзиву на позов, клопотань не поступало. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 25.07.2022 відкрито провадження по даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та надано відповідачу строк для надання відзиву. 21 вересня 2022 року представник позивачки подав клопотання про долучення доказів з додатками, які одночасно ним направлені відповідачу (а.с. 48) та протокольною ухвалою суду цього ж дня долучені до матеріалів справи. 23 вересня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відзив на позов відповідач не подавав, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань не заявляв. Згідно зі ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що відповідач у встановленому законом порядку повідомлявся про місце, день і час судового засідання, клопотань про відкладення судового засідання не подавав, позивачка через свого представника не заперечила проти заочного розгляду справи, в силу положень ч. 1ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне здійснити судовий розгляд за відсутності останнього та ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положеннямст. 280 ЦПК України. Протокольною ухвалою суду від 20 серпня 2022 року постановлено провести заочний розгляд даної справи. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.07.2011, [PERSON] народився [INFO] . Його батьками записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08.12.2014 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , залишено проживати з матір`ю [PERSON] (а.с. 14). На підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15.03.2018 збільшено розмір аліментів, що стягуються згідно рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 06.03.2014 року по справі №343/319/14-ц з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , з 700 грн до 1300 грн щомісячно, починаючи з часу набрання даного рішення законної сили, і до досягнення ним 18 років з урахуванням індексації відповідно до закону (а.с. 15-16). Для виконання вказаного рішення 25.04.2018 видано виконавчий лист (а.с. 17). Як вказав представник позивачки, з часу стягнення аліментів у його довірительки змінився сімейний та матеріальний стан, у неї народилася дитина, на підтвердження чого надав такі докази. Так, [PERSON] 23 травня 2020 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] , на що вказує свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 23.05.2020 (а.с. 11). Від даного шлюбу у позивачки [INFO] народився син [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 14.07.2020 (а.с. 13). Теперішній чоловік [PERSON] має на утриманні непонолітню дитину від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] (а.с. 12), брав у часть у зоні проведення операцій об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областях (а.с. 45, 47), у з`язку з чим під час бойових дій отримав поранення і потребує лікування (а.с. 46). Крім того, позивачка як на підтвердження необхідності збільшення розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягненя вказала, що її син [PERSON] хворіє, як і хворіє вона саме та потребує лікування, про що свідчать долучені нею відповідні медичні документи (а.с. 18, 19, 20, 21). Між сторонами виник спір щодо підстав для зміни способу стягнення аліментів на неповнолітнього сина з твердої грошової суми на частку від доходу відповідача. Оцінка суду: суд, вислухавши представника позивачки, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з такого. В силу вимог ч. 1 ст. 3 та ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ч. 2\~ст. 51 Конституції України,\~батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Частиною 1\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі статтями\~150,\~180 СК України, батьки\~зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Як вбачається з ч. 1, 2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість\~вибору способу\~присудження аліментів\~з огляду\~на мінливість\~життєвих обставин,\~зазначених ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.\~192\~СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). До такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, Верховний Суд у постанові від 16 червня 2021 року у справі №643/11949/19. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Позивачці за рішенням суду від 15.03.2018 визначено розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 1300 гривень. Вказаний розмір аліментів є недостатнім для утримання сина сторін, оскільки за час, який минув після стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, значно збільшився законодавчо визначений розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років, в силу досягнення певного віку син потребує більше коштів для забезпечення його розвитку, а інфляційні процеси, які відбулися в державі за останні роки, не дозволяють позивачці забезпечити належне матеріальне утримання дитини та її нормальний фізіологічний розвиток на визначену судом суму аліментів. Стан здоров`я дитини та позивачки погіршився. Крім того, змінилися обставини, які були враховані судом при призначенні аліментів. Так, у позивачки народилася ще одна дитина (а.с. 13), яка перебуває на її утриманні, погіршився її матеріальний стан, оскільки вона не працює, здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а відповідно погіршилось матеріальне становище дитини, на утримання якої стягуються аліменти. Позивачка зареєструвала шлюб з військовослужбовцем, який на даний час перебуває на реабілітації у зв`язку з отриманим пораненням, має на утриманні неповнолітню дитину. Наявні у справі докази в сукупності із законодавчим збільшенням прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та зростаючими потребами сина сторін, встановленими обставинами, які свідчать про зміну сімейного стану позивачки, погіршення її стану здоров`я та стану здоров`я сина сторін, погіршення майнового стану позивачки дають підстави для зміни способу стягнення аліментів, оскільки забезпечить більш оперативну адаптацію розміру аліментів до економічної ситуації та сприятиме кращому захисту інтересів дитини. Враховуючи те, що заявлені позивачкою вимоги ґрунтуються на положеннях СК України, відповідають інтересам дитини, покращують її матеріальне становище, тому суд приходить до висновку, що є підстави для зміни способу стягнення, визначених раніше судом аліментів з твердої грошової суми у розмірі 1300,00 гривень до 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення неповнолітнім [PERSON] , [INFO] , повноліття, та задоволення позову. Щодо понесених сторонами судових витрат, суд зазначає таке: беручи до уваги те, що позов задоволений повністю, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави суд стягує судовий збір у розмірі 992,40\~грн, від попередньої сплати якого позивачка звільнена. Щодо понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що основні положення про витрати на професійну правничу допомогу містяться у ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8 ст. 141 ЦПК України). Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Позивачка на підтвердження понесених витрат на правничу професійну допомогу надала такі документи: - свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ІФ № 000996 адвоката Кажука В.Б. (а.с. 22); - ордер серії ІФ № 103185 на надання правової допомоги [PERSON] адвокатом Кажуком В.Б. (а.с. 6); - договір про надання правової допомоги від 20.07.2022, укладений між адвокатом Кажуком В.Б. та Канафоцькою Л.М. (а.с. 23); - акт виконаних робіт від 20.07.2022, у якому визначено характер правової допомоги з її вартістю: надання правової консультації по справі, збір документів - 200 грн, правнича допомога, пов`язана з підготовкою до складення позовної заяви - 500 грн, складення позовної заяви - 1300 грн, представництво інтересів у суді - 500 грн (а.с. 24); - квитанцію № 49 від 20.07.2022, відповідно до якої [PERSON] сплатила адвокату Кажуку В.Б. 2500 грн (а.с. 5). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що розмір витрат, понесених позивачкою на правничу допомогу, тобто на оплату послуг адвоката, є доведеним, обґрунтованим та співмірний, зокрема, зі складністю та категорією даної справи, її значенням для сторін, обсягом наданих послуг адвокатом, часом, витраченим адвокатом на їх надання, часом судових засідань, протягом якого розглянута справа та складанням процесуальних документів, доводи яких враховані судом при прийнятті рішення. При цьому, відповідачем не було ні подано, ні заявлено клопотання про зменшення розміру судових витрат, про їх неспівмірність з позовними вимогами, не були наведені ним також і обставини, за яких, як на його думку, заява не підлягала би до задоволення. Таким чином, загальна сума, яку належить стягнути з відповідача в якості відшкодування витрат позивачки на професійну правничу допомогу складає 2500 гривень і на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено повністю, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки в повному розмірі. На підставі викладеного, ст. 3, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), ратифікованої\~постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року, ст. 51 Конституції України, ст. 150, 180-184, 192 Сімейного кодексу України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved