Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

23.12.2021 року за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Позов обґрунтовується тим, що 04.04.2021 року відповідачка запропонувала позивачці купити в неї торгівельний павільйон під № [NUMBER] , розташований на території КП «Новокаховський ринок» в [ADDRESS] , вартістю 4800 доларів США. Відповідачка погодилася вирішити питання щодо придбання позивачкою павільйону 06.04.2021 року, запропонувала внести аванс в розмірі 50 % вартості та отримала від позивачки в рахунок авансу, до укладення майбутнього договору купівлі-продажу, грошові кошти в сумі 2000 доларів США, на підтвердження чого написала розписку від 04.04.2021 року, а також запевнила, що між сторонами досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу торгівельного павільйону на вказаних підставах. 06.04.2021 року в адміністрації КП «Новокаховський ринок» позивачка дізналася, що торгівельний павільйон не належить відповідачці, а лише відповідно до умов договору про надання в користування торгівельного місця № 0044 від 07.04.2020 року, укладеного між ринком та відповідачкою, перебуває в користуванні останньої. [PERSON] вважає, що [PERSON] не мала права продавати торговий павільйон, тому, оскільки договір купівлі-продажу майна між сторонами укладено не було, передана грошова сума коштів в еквіваленті 2000 доларів США є авансом та підлягає поверненню. Враховуючи викладене, просить задовольнити позов та стягнути судові витрати. Ухвалою Новокаховського міського суду Херсонської області від 31.08.2021 року відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Ухвалою судді Новокаховського міського суду Херсонської області від 14.09.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін. Ухвалою Новокаховського міського суду Херсонської області від 07.12.2021 року за результатами розгляду клопотання сторони відповідача цивільну справу направлено за підсудністю. Матеріали справи на дійшли до Солом`янського районного суду м. Києва 23.12.2021 року та були прийняті до провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.02.2022 року відмовлено у задоволенні заяви сторони відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. У судове засідання, призначене на 08.11.2022 року, як і в попереднє - 22.09.2022 року учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися в порядку, передбаченому процесуальним законом, та всіма відомими суду засобами зв`язку, зокрема шляхом направлення судової повістки-повідомлення на електронні адреси учасників, що є належним повідомленням відповідно до правової позиції КЦС ВС, сформулюваної у постанові від 13.07.2022 року (справа № 761/14537/15). В матеріалах справи міститься відзив сторони відповідача, в якому представник просить відмовити в задоволенні позову та стягнути судові витрати. Зазначає, що 07.04.2020 року між [PERSON] та КП «Новокаховський ринок» щодо торгівельного місця № 5 укладено договір № 0044 про надання в користування торгівельного місця (договір оренди) строком на один рік з правом продовження дії цього договору або на першочергове укладення нового договору. Відповідно до п. 3.1.2 договору користувач має право здійснювати за погодженням з власником за рахунок власних коштів реконструкцію, технічне переоснащення або інші поліпшення торгівельного об`єкта, розміщеного на торгівельному місці. Оскільки торгівельний об`єкт (павільйон) потребував ремонту 03.05.2020 року між замовником [PERSON] та ПП [PERSON] було укладено договір на проведення ремонтно-будівельних робіт, згідно якого ремонт та обслуговування були здійснені у період часу з 04.05.2020 року по 24.01.2021 року, а вартість робіт склала 19 000 грн. Таким чином, відповідачка як орендар (користувач) на виконання п. 3.1.2 договору та ст. 778 ЦК України здійснила поліпшення об`єкту оренди та його технічне переоснащення, а отже, у разі закінчення строку дії договору оренди набула право на вилучення поліпшення, які можливо відокремити від об`єкта або на відшкодування вартості понесених витрат чи на зарахування їх вартості в рахунок плати за найм речі, оскільки стала власником зробленого поліпшення. [PERSON] вирішила орендувати інше приміщення, а укладений договір не продовжувати, оскільки строк його дії сплив 07.04.2021 року. Здійснені поліпшення вирішила продати новому орендарю разом із своїми майновими правами (правом оренди), для чого розмістила оголошення в соціальних мережах. На пропозицію продажу на початку квітня 2021 року звернулася позивачка, з якою було досягнуто домовленості про те, що відповідачка не буде користуватися своїм правом,Ю передбаченим п. 3.1.4 договору, та продасть своє майнове право (право оренди). Новий договір з керівництвом КП «Новокаховський ринок» укладе позивачка, а зроблені поліпшення придбає за грошові кошти. 04.04.2021 року [PERSON] надала письмову розписку [PERSON] про те, що отримала заставну суму 2000 доларів США в рахунок переоформлення торгівельного павільйону. В свою чергу, 04.04.2021 року [PERSON] видала письмову розписку [PERSON] про те, що надала грошові кошти у сумі 2000 доларів США передплати для переоформлення торгівельного павільйону. Загальна сума за торгівельний павільйон складає 4800 доларів США. Залишок складає 2800 доларів США. Отже, між сторонами був укладений письмовий договір купівлі-продажу, який зафіксованих у двох документах. 07.04.2021 року позивачка мала укласти договір оренди торгівельного місця з КП Новокаховський ринок», прийняти його із здійсненим в ньому поліпшенням та сплатити залишок грошових коштів, таким чином, придбавши за договором купівлі-продажу здійснені поліпшення та майнові права, а саме право на першочергове укладення договору оренди на новий строк. Проте, ухилялася від вчинення вказаних дій. За доводами представника, викладене свідчить про те, що ці грошові кошти сторонами розцінювалися не тільки як частковий платіж, а і слугували певним забезпеченням виконання сторонами своїх зобов`язань, тобто були завдатком, який не підлягає поверненню. Представником позивача було також подано відповідь на відзив, в якій він вважає заперечення відповідача безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. Вказує, що надані документи про ремонтні роботи, проведені відповідачем у 2020 році, свідчать лише про здійснення деяких робіт та жодним чином не підтверджують твердження відповідачки про намір позивачки придбати зроблені поліпшення та факт досягнення домовленості між сторонами про придбання цього поліпшення та передачі кошти за них. Щодо наданих роздруківок з фотографіями павільйону та оголошень в соціальних мережах, то звертає увагу, що в них міститься інформація саме про продаж павільйону, а не майнове право - право оренди, про що свідчать також роздруківки за сплату послуги з розміщення оголошень. Тобто, своїми діями відповідачка навмисно вводила в оману потенційних покупців. Враховуючи наявність відзиву та відповіді на відзив, в яких учасники справи висловили свою позицію, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник щодо стягнення [PERSON] грошових коштів з [PERSON] , які отримані останньою на підставі її розписки від 04.04.2021 року. За змістом вказаної розписки [PERSON] отримала від позивачки залогову суму 2000 доларів США в рахунок переоформлення торгового павільйону № [NUMBER] по [ADDRESS] (переуступок торгових площ) на [PERSON] . Загальна сума за торговий павільйон складає 4800 доларів США. Позивачка посилається на те, що між сторонами було досягнуто згоди про укладення договору купівлі-продажу вказаного торгового павільйону, однак оскільки такий договір укладено не було, так як відповідач не є власником майна, передана їй грошова сума в еквіваленті 2000 доларів США за змістом аналогічної розписки позивачки від 04.04.2021 року про передачу відповідачці цих коштів - є авансом, який підлягає поверненню. В свою чергу, за твердженнями сторони відповідача, між сторонами було укладено договір купівлі-продажу здійсненого відповідачем поліпшення в торгівельному павільйоні та майнових прав - права оренди, закріпленого п. 3.1.4 договору № 0044 від 07.04.2020 року, який зафіксовано у двох документах - розписках сторін, а грошові кошти в сумі 2000 доларів США є завдатком, який поверненню не підлягає. Разом з тим, суд вважає, що в даному випадку між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини, а грошові кошти за розпискою не є ні авансом, ні завдатком, а з огляду на наступне. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ч. 1 ст. 202 ЦК України). За ч.ч. 1, 2 ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ст.ст. 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ст. 570 ЦПК України). Слід зазначити, що як спосіб забезпечення виконання зобов`язань завдаток має такі особливості: предметом завдатку може бути лише грошова сума або рухоме майно; завдатком забезпечується виконання лише договірних зобов`язань, а не зобов`язань, які виникли з інших підстав; він може мати місце лише за погодженням сторін; дача завдатку є доказом укладання договору, особливо в тих випадках, коли договір не потребує письмової форми; угода про завдаток, яка обов`язково є письмовою, підтверджує наявність договору. Завдаток необхідно відрізняти від авансу. Аванс - це також визначена грошова сума. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути. І, якщо продавець чи підрядник отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано, то незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню. Розписка від 04.04.2021 року, яку сторона відповідача вважає договором купівлі-продажу, не міститься істотних умов договору. До того ж, з тексту розписки не вбачається продаж саме майнових прав та поліпшення торгівельного павільйону, і стороною відповідача таких обставин доведено не було, а надані до відзиву документи, зокрема, скріншоти оголошень в соціальних мережах та історій платежів, свідчать про те, що відповідач мала намір здійснити продаж саме торгівельного павільйону № [NUMBER] . Однак, судом встановлено, що між КП «Новокаховський міський ринок» та [PERSON] було укладено договір № 0044 від 07.04.2020 року, згідно якого останньою було прийнято в користування торгівельне місце № 5, що підтверджується листом КП «Новокаховський міський ринок» від 07.05.2021 року № 43. Також в листі вказано, що на території КП «Новокаховський міський ринок» не перебуває торговий павільйон, або будь-яке інше торгівельне місце, яке належить на праві власності [PERSON] . Таким чином, відповідачка не мала права на продаж вказаного майна, а також і на укладення будь-яких договорів, предметом яких є це майно, в тому числі і продажу так званого майнового права - права оренди, оскільки власником майна є КП «Новокаховський міський ринок». За умовами п. 1.3. вказаного договору передача користувачем торгівельного місця іншій особі без згоди власника заборонена. У згаданому листі від 07.05.2021 року № 43 також вказано, що переоформлення права користування торгівельним місцем з однієї особи на іншу здійснюється на підставі заяви користувача про розірвання договору, а інший договір пише заяву про надання йому в платне користування торгівельного місця та укладає з власником договір. КП «Новокаховський міський ринок» також повідомило, що [PERSON] на початку квітня консультувалася, коли можна прийти до адміністрації, написати заяву про розірвання дії договору та укласти новий договір на іншу особу, одна жодних заяв не писала. Отже, помилковим є висновок представника відповідача, з якого слідує, що майновим правом є право оренди, яке визначене п. 3.1.4. договору № 0044 від 07.04.2020 року, за яким користувач має право продовжити дію цього договору у разі виконання його умов, або на першочергове укладання нового договору щодо об`єкту. Суд акцентує увагу, що таке право закріплено виключно за користувачем, в даному випадку [PERSON] , а правові підстави передавати таке право, в тому числі шляхом укладання договору купівлі-продажу, відсутні. Щодо продажу здійснених відповідачем поліпшення торгівельного павільйону, то слід зазначити, що дійсно, за умовами договору № 0044 від 07.04.2020 року користувач має право здійснювати поліпшення торгівельного об`єкту, розміщеного на торгівельному місці, за погодження з власником (п. 3.1.2.). Разом з тим, стороною відповідача не надано доказів такого погодження, що у відповідності до ч. 5 ст. 778 ЦК України позбавляє права на відшкодування вартості таких поліпшення. До того ж, вказаною нормою не регламентовано продаж поліпшення новому орендарю, оскільки стосуються правовідносин саме з власником майна, а, отже, дії відповідачки не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. За правилами ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що кошти у розмірі 2000 доларів США відповідачка отримала без достатньої правової підстави, а тому їх стягнення на користь позивача є правомірним за викладених обставин як правової підстави. В даному випадку слід виходити з того, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Так, відповідно до ст. 1212 ЦК України (глава 83) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз цієї статті дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набуте поза межами правової підстави, у випадку, якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За положеннями ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У позовній заяві позивач зазначає, що витрати на правничу допомогу відповідно до договору № Е/1 від 30.04.2021 року складають 5150 грн. За вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До позовної заяви стороною позивача додано лише ордеру серії ХС № 94558, виданий на підставі договору про надання правової допомоги № Е/1 від 30.04.2021 року, однак ні самого договору, ні рахунку виставленого адвокатом чи інших документів, що підтверджують фактичні витрати або неминучі витрати позивача не надано. Таким чином, вбачається, що до завершення розгляду справи доказів на підтвердження понесення таких витрат стороною надано не було, тому відсутні підстави для стягнення таких витрат з відповідача на користь позивача. З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача також підлягає судовий збір у розмірі 908 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved