Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 16 листопада 1991 року Славутським міськрайонним відділом ЗАГС Хмельницької області, актовий запис № 287, так як через постійні конфлікти вони втратили почуття любові і поваги один до одного, з січня 2022 року проживають окремо, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають, шлюбні відносини не підтримують. Відповідачка [PERSON] належним чином повідомлена про розгляд справи у спрощеному провадженні без участі сторін, відзив на позов не подала. Дослідивши письмові докази, суд знаходить, що позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Сторони зареєстрували шлюб 16 листопада 1991 року у Славутському міськрайонному відділі ЗАГС Хмельницької області, актовий запис № 287, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 16 листопада 1991 року (а.с.4); мають неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Позивач разом з відповідачкою та неповнолітньою дочкою [PERSON] , 2010 р.н., зареєстровані в [ADDRESS] , що стверджується довідкою № 3086/26-13 від 13.09.2022, виданою Відділом з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Славутської міської ради Шепетівського району Хмельницької області (а.с.6). Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу. Зокрема, особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Сторони втратили почуття любові і поваги один до одного на грунті постійних конфліктів, між ними зникло взаєморозуміння, разом вони не проживають, спільне господарство не ведуть, спільного бюджету не мають і такі обставини суперечить інтересам позивача та неповнолітньої дитини. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року). Тому, відповідно до вимог ст. 112 СК України, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини розірвання шлюбу, обставини життя подружжя, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, суд знаходить, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, а тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved