Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

В липні\~2022\~року [PERSON] \~звернулась до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи позов тим, що 19 березня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики згідно з яким відповідач отримав в позику грошові кошти у розмірі 250 000 гривень, 10 000 доларів США, 10 000 Євро, які зобов`язався повернути за першою вимогою, що підтверджується розпискою від 19.03.2010. 09 травня 2022 року [PERSON] на адресу [PERSON] надіслано, на останню відому адресу проживання, вимогу про повернення заборгованості за договором позики від 19 березня 2010 р. Вказана вимога була отримана [PERSON] 21 травня 2022 року, що підтверджено письмовим повідомленням про вручення відповідачу поштової кореспонденції. Просила суд, стягнути з [PERSON] , ІПН [NUMBER] на користь [PERSON] , ІПН [NUMBER] заборгованість за договором позики від 19.03.2010 року в розмірі 250 000,00 грн. (двісті п`ятдесят тисяч грн.), 10 000,00 доларів США (десять тисяч доларів США), 10 000,00 Євро (десять тисяч Євро). В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] , кожен окремо, позовні вимоги підтримали за обставин викладених в справі, просили суд їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , кожен окремо, позовні вимоги визнали частково. Суду зазначили що дійсно [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в розмірі 250 000 гривень, 10 000 доларів США, 10 000 Євро, які зобов`язався повернути за першою вимогою. З даної суми через свого знайомого ним, [PERSON] , було повернуто позивачці в рахунок погашення боргу 7000 доларів США, однак розписок щодо їх повернення ним не бралось. Просить суд врахувати його скрутне матеріальне становище на даний час. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 19 березня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики згідно з яким відповідач отримав в позику грошові кошти у розмірі 250 000 гривень, 10 000 доларів США, 10 000 Євро, які зобов`язався повернути за першою вимогою, що підтверджується розпискою від 19.03.2010 (а.с. 4). 09 травня 2022 року [PERSON] на адресу [PERSON] надіслано, на останню відому адресу проживання, вимогу про повернення заборгованості за договором позики від 19 березня 2010 р.(а.с.5). Вказана вимога була отримана [PERSON] 21 травня 2022 року, що підтверджено письмовим повідомленням про вручення відповідачу поштової кореспонденції (а.с.6). Положеннями статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні по суті висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15,від 08.06.2016 у справі №6-1103цс16 та вказівки в постанові ВСУ від 26.09.2018 у справі № 483/1953/16-ц, які відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права. Так, відповідно до вказаних висновків Верховного Суду України, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні також виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд вважає, що надана позивачем розписка від 19 березня 2010 року є належним письмовим доказом укладення між сторонами договору позики в указаній в ній сумі. Вона підтверджує як його укладення, так і умови договору, суму позики, дату отримання коштів в борг, зобов`язання їх повернення; а також засвідчує отримання відповідачем (боржником) від кредитора (позивача) вказаної грошової суми. Розписка також підтверджує право позивача вимагати від відповідача повернення суми боргу, і обов`язок відповідача - виплатити позивачу зазначену суму боргу. 31.10.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18, досліджуючи питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, зробив наступний висновок, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Суд зважає, що сторони уклали позику, відповідачем отримана сума коштів у позику, однак отримана сума не повернута позивачу і до цього часу, а тому на користь позивача слід стягнути борг за договором позики. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16січня 2019року у справі №373/2054/16-ц, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику; тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству; суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Встановивши наявність складеної відповідачем розписки про отримання в борг коштів, що було обумовлено сторонами у розписці, яку підписано власноручно відповідачем, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики (розпискою) суми неповернутого боргу в розмірі 250 000,00 грн. (двісті п`ятдесят тисяч грн.), 10 000,00 доларів США (десять тисяч доларів США), 10 000,00 Євро (десять тисяч Євро). Суд критично оцінює твердження [PERSON] про повернення позивачці 7000 доларів США, оскільки дані пояснення не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 9 879,00 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 510, 524-527, 530, 533, 553-554, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved