Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 20 вересня 2022 позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 10.02.2011 та договору про поділ майна подружжя від 28.12.2010, посвідчених Улянівською державною нотаріальною конторою. Право власності на зазначений об`єкт нерухомості житловий будинок зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 32368470. У зазначеному будинку, окрім неї, зареєстровані її сини: [PERSON] та [PERSON] . Зазначає, що її син [PERSON] з травня 2020 по даний час за місцем реєстрації не проживає та не з`являється, місце його перебування не відомо, особисті речі у будинку відсутні, участі в його утриманні та оплаті житлово-комунальних послуг останній не приймає. Реєстрація [PERSON] у будинку порушує її права як власника та позбавляє можливості розпоряджатись своїм майном, в тому числі здійснити продаж. Вважає, що [PERSON] , який не проживає за зареєстрованою адресою, втратив право на користування будинком внаслідок своєї відсутності без поважних понад 1 рік. У добровільному порядку відповідач з реєстраційного обліку не знімається, у зв`язку з чим позивач позбавлена можливості вільно розпоряджатись своєю власністю. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 28 вересня 2022 відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до судового розгляду. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву у 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження (а. с. 46). Заяви (клопотання) учасників справи. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, долучила заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечує (а. с. 49 ). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча сповіщався про день, час та місце розгляду справи за місцем реєстрації (а. с. 48). Відповідно до\~положень ч.\~8\~ст.\~128\~ЦПК України\~відповідач по\~справі вважається\~належним чином\~повідомлений про\~час,\~день та\~місце проведення\~судового засідання. В установлений ч. 7 ст.\~178\~ЦПК України строк до суду не надано відзиву на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст.178 ЦПК України. Статтею 280 ЦПК України передбачено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі: -договору про поділ майна подружжя на Ѕ частку будинку, посвідченого Улянівською державною нотаріальною конторою від 28.12.2010, за реєстровим номером 1960 (а. с. 10-12); -договору дарування Ѕ частки житлового будинку, посвідченого 10.02.2011 Улянівською ДНК зареєстрованого за № 174 (а. с. 6-9). Згідно витягу з Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно 26 липня 2012 зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договорів про поділ\~майна подружжя\~від 28.12.2010\~та дарування від 10.02.2011 (а. с. 41). Вище вказане підтверджується також довідкою філіалу Білопільської госпрозрахункової виробничої дільниці про зареєстроване за [PERSON] нерухоме майно житловий будинок та технічним паспортом на нього (а. с. 13-18). Крім того, позивач [PERSON] прийняла у спадщину належне чоловіку [PERSON] майно, що підтверджується матеріалами справи у їх сукупності (а. с. 20-23). Зі змісту довідки про зареєстрованих у житловому будинку [ADDRESS] осіб вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] власник, а також [PERSON] та [PERSON] (а. с. 24). Прописка останніх також підтверджується даними домової книги на вказаний будинок (а. с. 25-38). З акту про фактичне проживання, складеного старостою старостинського округу № 1 Миколаївської селищної ради в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] вбачається, що [PERSON] , 1991 р.н. з травня 2020 дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] , особисте майно останнього відсутнє (а. с. 19). Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України. Зокрема, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).\~\~ Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Аналогічні положення закріплені і в ст. 150 ЖК України. Статтею 9\~ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до положень норм ст. ст.16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Право використання помешканням для власного проживання та для проживання членів сім`ї, інших осіб належить його власнику, а за\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У відповідності з положеннями ст.\~167\~ЖК України - у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. За приписами ст.\~72\~ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи. Висновки суду. Виходячи з системного аналізу вищенаведених положень законодавства, наданих суду доказів, які не викликають сумнівів у їх допустимості та достовірності, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є співвласником або наймачем будинку [ADDRESS] , який на праві власності належить позивачу [PERSON] , понад рік без поважних причин не проживає в ній, а лише зареєстрований, не приймають участі в його утриманні та сплаті комунальних послуг, між сторонами не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) житла. Суд вважає, що реєстрація відповідача у житловому будинку, який належить позивачу, порушує права останньої, оскільки перешкоджає здійсненню нею права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд керується положеннями п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно з яким судові витрати покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved