Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

31.03.2021 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона перебувала з відповідачем у фактично шлюбних відносинах від яких мають неповнолітнього сина [PERSON] , який народився на території італійської Республіки, проте зареєстрований громадянином України, проживає з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні. Відповідач добровільно не надає допомоги на утримання дитини, хоча в травні 2019 року висловлював бажання утримувати сина та передав позивачу банківську картку, пообіцявши кожного місяця перераховувати кошти дитині в сумі 250 Євро. Проте на даний час жодних виплат позивач на утримання дитини не отримувала. Тому вимушена звернутись до суду з вимогою про стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 14 000 грн., починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 07 квітня 2021 року за вказаним позовом відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] проживає в [ADDRESS] /біс. Згідно із ст. 1 «Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах», укладеної 15 листопада 1965 року в м. Гаага, яка набула чинності для України 1 грудня 2001 року, та до якої приєднався Беліз як договірна держава Конвенції, яка набула чинності для Белізу 1 травня 2010 року (далі Конвенція 1965 року), така Конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном. За ст. 2 Конвенції 1965 року кожна Договірна Держава призначає Центральний Орган, обов`язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших Договірних Держав, і здійснення процесуальних дій відповідно до положень ст. 3-6. На підставі Інформаційного Листа Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2009 року № 01-08/315 «Про деякі питання, пов`язані із застосуванням Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» інформацію стосовно держав, які є учасниками Конвенції, Центральних органів, визначених згідно зі ст. 2 Конвенції, адреси цих органів розміщено на веб-сайті Гаазької конференції з міжнародного приватного права (http://www.hcch.net). Таким чином ухвалою суду від 03.06.2021 року та на підставі ст. 498,499 ЦПК України та «Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» від 15 листопада 1965 року ухвалено звернутись із судовим дорученням про вручення документів та провадження у справі зупинено до виконання судового доручення компетентиним судом Італійської Республіки. Відповідно до ст. 6 Конвенції 1965 року Центральний Орган запитуваної Держави або будь-який орган, який вона може призначити для цього, складає підтвердження відповідно до формуляра, доданого до цієї Конвенції, де підтверджується факт вручення документу і зазначається спосіб, місце та дату вручення, а також особа, якій документ було вручено. Якщо документ не був вручений, в підтвердженні зазначаються причини, які перешкодили врученню. Підтвердження направляється безпосередньо запитуючому органу. Ухвалою суду від 01.07.2022 року поновлено провадження у справі. 27.07.2022 року на адресу суду від Міністерства юстиції України надійшли документи, складені в ході виконання на території Італійської Республіки доручення Святошинського районного суду м.Києва про вручення судових документів та допит [PERSON] . Позивач та її представник в судове засідання не з`явились. Від предствника позивача надійшла заява про розгляд справи у їхню відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився. З надісланих документів, складених в ході виконання на території Італійської Республіки доручення Святошинського районного суду м.Києва про вручення судових документів та допит [PERSON] , зазначив, що заперечує проти вказаної суми, щодо сплати аліментів на утримання сина, у зв`язку з скрутним матеріальним становищем. За ч. 1 ст. 15 Конвенції 1965 року, якщо документ про виклик до суду підлягав передачі за кордон з метою вручення відповідно до положень цієї Конвенції, і якщо відповідач не з`явився, то судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що, a) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території; b) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві або за його місцем проживання в інший спосіб, передбачений цією Конвенцією; і що, в кожному з цих випадків, вручення або безпосередня доставка були здійснені в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту. Також за ч. 1 ст. 16 Конвенції 1965 року коли документ про виклик до суду було передано за кордон для вручення відповідно до положень цієї Конвенції, і було винесено рішення проти відповідача, який не з`явився, то суддя має право звільнити цього відповідача від наслідків закінчення строку для оскарження рішення, у разі, якщо виконані наступні умови: a) відповідач не з своєї вини не був поінформований про документ в час, необхідний для організації свого захисту, або про рішення в необхідний для оскарження строк; b) та аргументи, надані відповідачем по суті, prima facie (на перший погляд) вбачаються небезпідставними. На підставі ч. 2 ст. 16 Конвенції 1965 року звернення про оскарження може бути прийняте лише протягом розумного строку після того, як відповідач дізнався про рішення. В той же час за ч. 3 ст. 16 Конвенції 1965 року кожна Договірна Держава може заявити, що це звернення не буде розглядатися, якщо воно направлено після закінчення строку, визначеного в такій заяві, але який в будь-якому випадку не може бути меншим ніж один рік з дати постановлення рішення. Враховуючи, що учасники справи та у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Отже, суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження дитини , посвідченням особи [PERSON] № [NUMBER] . Дитина народилася та території Італійської Республіки, але зареєстрований громадянином України, що підтверджується довідкою №875/2018 про реєстрацію особи громадянина України, виданою ГУ ДМС України в м. Києвві від 19.04.2018 року. Відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25.04.2018 року у цивільній справі №759/14755/17 місце проживання дитини [PERSON] визначено разом з позивачем - [PERSON] . Матеріали справи містять розписку відповідача, надану [PERSON] , в якій зазначено про те, що відповідач передає позивачу банківську картку, на яку буде перераховувати кошти на витрати сина у розмірі 250 Євро. Дана розписка датована 12.05.2019 роком в м. Києві та підписана сторонами у справі, завірена адвокатом Незвіським Д.Я. Відповідно до договору №761 про надання освітніх послуг ТОВ «Київський ліцей «КІ СКУЛ», умов фінансових розрахунків до даного договору, дитина [PERSON] та [PERSON] навчається в даному навчальному закладі і щомісячний платіж за надання освітніх послуг складає 15000 грн. в місяць. В підтвердження відправлення міжнародного доручення, матеріали справи містять квитанцію з номером інтернет відстеження та фіскальні чеки. Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. До правовідносин, які виникли, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України щодо обов`язку батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України передбачено обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття. Абзацом 1 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року постановлено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. При визначенні розміру аліментів на дитину суд розглядає справу на підставі доказів, поданих учасниками справи. З врахуванням вищенаведеного та з урахуванням рівності обов`язку батьків в утриманні своїх дітей, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини підлягають задоволенню в повному обсязі. Статтею 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виплачуються аліменти до повноліття дитини. Оскільки позивач звернулася до суду із позовом 31.03.2021 р., тому аліменти слід стягувати з цієї дати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути 908 гривень судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved