Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

У серпні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ККУП «ФК «ЖИТЛО-ІНВЕСТ» про захист прав споживача шляхом визнання положень договору недійсними, стягнення з відповідача пені за прострочення виконання зобов`язання та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 07.03.2008 між нею та ТОВ «ІНВЕСТТАУН» було укладено договір №57/3 про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» (ФФБ). У відповідності до умов вказаного договору об`єктом інвестування є нежитлове приміщення №3, загальною площею 130,24 кв.м., у будинку [ADDRESS] . Запланований термін введення об`єкта будівництва в експлуатацію згідно договору встановлено 4 квартал 2008 року. Однак в обумовлений договором час будівництво об`єкта завершено не було. 18.03.2010 між позивачем та ККУП «ФК «ЖИТЛО-ІНВЕСТ» було укладено договір про внесення змін до договору №57/3 від 07.03.2008, яким попередній договір було вкладено у новій редакції під назвою «Договір №КНТР-000174/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 04.03.2010» та яким було внесено зміни щодо терміну завершення будівництва та введення в експлуатацію зазначеного будинку до 31.12.2010. Однак внаслідок бездіяльності ККУП «ФК «ЖИТЛО-ІНВЕСТ» в обумовлений договором строк будівництво об`єкта завершено не було. Ретельно ознайомившись із новою редакцією договору, позивач виявила умови, які є несправедливими та порушують її права як споживача. Зокрема, стверджує позивач, такими є умови, визначені пунктами 5.2 та 5.5 договору. Так, пункт 5.2 передбачає, що у разі використання фінансовою компанією коштів, переданих довірителем в управління не за цільовим призначенням, фінансова компанія сплачує довірителю пеню в розмірі 0,1% від суми коштів, використаних не за призначенням, за кожен день прострочення. Вказану умову договору позивач вважає несправедливою, оскільки вона свідчить про істотний дисбаланс прав сторін на користь управителя. Крім того, пункт 5.5 договору взагалі не звільняє управителя від відповідальності за неналежне виконання умов договору у разі неналежного виконання споживачем власних зобов`язань та інших умов, передбачених цих договором. На думку позивача, такі формулювання вказаних умов договору суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», а тому вона просила суд визнати їх недійсними. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача на її користь 76 820 196,00 грн. пені за прострочення виконання зобов`язання на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а також 25 606 732,00 грн. моральної шкоди, вказуючи на те, що внаслідок бездіяльності відповідача, яка потягла за собою таке істотне прострочення виконання договору, їй було завдано значної моральної шкоди. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2017 справу було передано у провадження судді Трегубенко Л.О. Ухвалою судді від 04.09.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2017 справу було передано у провадження судді цього ж суду Ларіонової Н.М. Ухвалою судді від 23.10.2017 справу призначено до судового розгляду. На підставі ухвали суду від 13.06.2018 справу передано на розгляд за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2019 справу було передано у провадження судді Макаренко І.О. Ухвалою судді від 27.02.2019 справу призначено до судового розгляду. Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 08.04.2019 справу передано на розгляд за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.07.2019 справу було передано у провадження судді Подільського районного суду міста Києва Корнілової Ж.О. В подальшому, на підставі протоколів повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу було передано у провадження інших суддів цього ж суду: 21.09.2020 - судді Гребенюку В.В., 18.01.2021 - судді Ковбасюк О.О. Ухвалою судді Ковбасюк О.О. від 24.01.2021 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, надано відповідачу строку для подання відзиву, а позивачу - відповіді на відзив. 15.03.2021 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на їх необґрунтованість та безпідставність. Ухвалою суду від 02.04.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 02.11.2022 до суду надійшли заяви від позивача та від представника відповідача, у яких вони не заперечили щодо розгляду справи за їх відсутності та без фіксації судового засідання технічними засобами. З огляду на наведене, суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч.8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07.03.2008 між [PERSON] та ТОВ «ІНВЕСТТАУН» було укладено договір №57/3 про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» (ФФБ). У відповідності до п.1.4 вказаного договору в порядку та на умовах цього договору управитель від імені та за рахунок залучених від довірителя коштів здійснює інвестування у будівництво житлового, 24-поверхового, монолітно-каркасного, 147-квартирного будинку за будівельною адресою [ADDRESS] . Плановий термін закінчення будівництва та здачі об`єкта в експлуатацію - IV квартал 2007 року. Відповідно до умов п. 2.1. договору об`єктом інвестування є нежитлове приміщення №3, загальною площею 130,24 кв.м., у будинку [ADDRESS] . Згідно з п.3.1 договору довіритель передає управителю ФФБ протягом терміну дії даного договору кошти в сумі, що відповідає вартості загальної площі об`єкта інвестування, закріпленого за довірителем та розрахованої на підставі вартості 1 кв.м. загальної площі об`єкта інвестування на дату фактичного внесення коштів. Встановлено також, що 18.03.2010 між [PERSON] та ККУП «ФК «ЖИТЛО-ІНВЕСТ» було укладено договір про внесення змін до договору №57/3 про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» (ФФБ) від 07.03.2008, яким вказаний договір викладено у новій редакції під назвою «Договір №КНТР-000174/нж про участь у фонді фінансування будівництва від 04.03.2010» У відповідності до умов п. 1.1. вказаного договору за цим договором довіритель, на підставі повного визнання ним Правил фонду фінансування будівництва (виду А) житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом, на [ADDRESS] , затверджених уповноваженим органом Фінансової компанії (наказ №9 від 02.03.2010) (далі - Правила ФФБ), дає згоду на участь у фонді фінансування будівництва (далі - ФФБ), бере на себе зобов`язання виконувати Правила ФФБ, передає фінансовій компанії в управління грошові кошти з метою отримання у власність об`єкта інвестування та встановлює обмеження щодо окремих дій фінансової компанії з управління цими коштами, а фінансова компанія зобов`язується здійснити за винагороду управління залученими коштами в інтересах довірителя на умовах, визначених Правилами ФФБ та цим договором. Відповідно до умов п. 1.3. договору об`єктом інвестування є нежитлове приміщення №3, поверх 1, загальна проектна площа 130,24 кв.м., житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на [ADDRESS] , будинок без оздоблення. Згідно умов п. 1.4. договору про участь у фінансуванні будівництва запланований строк введення об`єкта будівництва в експлуатацію - грудень 2010 року. В разі зміни запланованого строк введення об`єкта будівництва в експлуатацію, після отримання фінансовою компанією повідомлення щодо цього від забудовника з зазначенням відповідних підстав, до цього договору вносяться зміни шляхом направлення фінансовою компанією листа довірителю. Згода довірителя для внесення змін до цього договору щодо дати введення об`єкта будівництва в експлуатацію вважається отриманою, якщо протягом 7 днів з дня надходження листа фінансової компанії про внесення змін до договору про участь у ФФБ на адресу довірителя фінансова компанія не отримала письмового заперечення довірителя проти таких змін. Днем надходження листа вважається дата, вказана в повідомленні про вручення рекомендованого поштового відправлення. Відповідно до умов п. 5.2. договору у разі використання фінансовою компанією коштів, переданих довірителем в управління, не за цільовим призначенням, фінансова компанія сплачує довірителю пеню в розмірі 0,1% від суми коштів, використаних не за призначенням, за кожен день прострочення. Пунктом 5.5. договору передбачено, що фінансова компанія не несе відповідальності за неналежне виконання умов договору у разі неналежного виконання довірителем власних зобов`язань та інших умов, передбачених цих договором. Відповідно до умов п. 6.1. договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором або до моменту припинення управління коштами довірителя на умовах, передбачених Правилами ФФБ та цим договором. За змістом статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими . Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В обґрунтування позову позивач [PERSON] вказує на те, що умови пунктів 5.2. та 5.5. договору №КНТР-000174/нж про участь у фонді фінансування будівництва від 04.03.2010 суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів». Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] повідомлялась відповідачем про те, що забудовником - ТОВ «АЛЕКС-БУД» переносився запланований термін введення в експлуатацію житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на [ADDRESS] , що підтверджується наявними в матеріалах справи листами: №112/018-524 від 04.07.2011; №112/018-1117 від 10.11.2011; №112/018-177 від 30.03.2012; №112/018-455 від 31.07.2012; №112/018-473 від 03.08.2012; №112/018-595 від 28.09.2012; №112/018-673 від 29.10.2012; №112/018-787 від 21.12.2012; №112/018-167 від 23.04.2013; №112/018-351 від 31.07.2013; №112/018-565 від 30.10.2013; №112/018-293 від 27.06.2014; №112/018-417 від 29.09.2014; №112/018-580 від 25.12.2014; №112/018-281 від 01.07.2015; №112/018-532 від 25.12.2015; №112/018-385 від 01.07.2016; №112/018-85 від 17.02.2017; №112/05-62 від 11.02.2021 та зворотними поштовими повідомленнями про їх вручення. Також в матеріалах справи міститься заява [PERSON] від 30.10.2009, адресована управителю ФФБ виду «А» житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на [ADDRESS] - ТОВ «ІНВЕСТТАУН» та забудовнику вказаного будинку - ТОВ «АЛЕКС-БУД», в якій вона надала згоду на заміну управителя ФББ ТОВ «ІНВЕСТТАУН» шляхом передачі його прав і обов`язків управителя іншій фінансовій установі - КУУП «Фінансова компанія «ЖИТЛО-ІНВЕСТ». У вказаній заяві [PERSON] зазначила, що вона розуміє, що передача прав і обов`язків управителя відповідає її інтересам як установника управління, а також підтвердила, що така заява нею подана та підписана з власної волі, з повною дієздатністю та розумінням значення своїх дій. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків, недійсності передбачених законом. Виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що доводи позивача [PERSON] , наведені нею в обґрунтування позовних вимог щодо визнання недійсними положень договору, не підтверджені належними доказами. Позивачем не доведено, що з тих підстав, які заявлені нею у позовній заяві, пункти 5.2. та 5.5. договору №КНТР-000174/нж про участь у фонді фінансування будівництва від 04.03.2010 можуть бути визнані недійсними у відповідності до вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України. Крім того, позивачем не доведено, що оспорювані пункти договору є несправедливими, та такими, що порушують права споживача у відповідності до вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про захист прав споживача та визнання положень договору недійсними є необґрунтованими та недоведеними, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені є похідними від основних позовних вимог, а тому підстави для їх задоволення також відсутні. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Та, зокрема, зазначається, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Однак, як встановлено судом, у даному випадку відсутній будь який зв`язок між діями відповідача та можливим завданням моральної шкоди позивачу. Крім того, позивачем жодним чином не обґрунтовано та не підтверджено належними та допустимими доказами як сам факт заподіяння їй моральної шкоди з боку відповідача, так і її розмір. З огляду на наведене, підстави для відшкодування моральної шкоди на користь позивача відсутні. Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди також не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, вони не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки позивачкою не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивачки, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, а тому позовні вимоги у цій частині також не підлягають задоволенню. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, підстави для стягнення з відповідача судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed