Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

I.Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач, [PERSON] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визначення місця мешкання дитини. У своєму позові позивач просить суд визначити місце проживання неповнолітнього сина, - [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, свідоцтво про народження, разом з батьком - [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтуванні позову позивач зазначив, що він перебував у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу, із відповідачкою [PERSON] (надалі по тексту - Відповідач). Від цих фактичних шлюбних відносин у них народилась спільна дитина - син, [PERSON] , [INFO] . Однак, сімейні відносини у них, з Відповідачем, не склалися. Причиною розпаду сімейних відносин стали різні погляди на сімейне життя та цінності, через що постійно виникали сварки, вони втратили почуття любові та пошани один до одного. На теперішній час кожен живе своїм життям і не намагається перейматися проблемами один одного. Між ними, з Відповідачем, припинені фактичні шлюбні відносини, з цього часу не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет та не проживають разом однією сім`єю, їх неповнолітній син проживає разом з позивачем, він повністю його утримує та займається вихованням. Відповідач намагається забирати сина до себе, а потім не бажає його віддавати, їх син не хоче залишати своє житло, бажає проживати разом з позивачем, однак Відповідач на це, не реагує. На теперішній час, сторони не можуть дійти згоди щодо визначення місця проживання дитини. II. Заяви, клопотання позивача, відповідача, третьої особи. В судове засідання позивач, [PERSON] , та його представник, адвокат Серебряков Е.С. не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутністю, вимоги підтримують, в повному обсязі, та просять їх задовольнити. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, про визнання нею позову та просила суд розглянути справу у її відсутність, надала копію договору оренди нею житла та акт про її відсутність за місцем проживання позивача з дитиною. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність та надали висновок про доцільність проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком, позивачем по даній справі. III. Процесуальні дії по справі. 17 серпня 2022 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено дату судового засідання. Відповідач до суду відзив не надала, а надала 31.08.2022 року заяву про визнання позову та розгляд справи у її відсутність. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради, 22.09.2022 року надали суду свій висновок про доцільність проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] IV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, [PERSON] , перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою, [PERSON] , без реєстрації шлюбу. Від цих фактичних шлюбних відносин у них народилась спільна дитина - син, [PERSON] , [INFO] . Однак, сімейні відносини у сторін не склалися. Причиною розпаду сімейних відносин стали різні погляди на сімейне життя та цінності, через що постійно виникали сварки, вони втратили почуття любові та пошани один до одного. На теперішній час кожен живе своїм життям і не намагається перейматися проблемами один одного. Між сторонами, в подальшому, були припинені фактичні шлюбні відносини, з цього часу вони не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет та не проживають разом, однією сім`єю, їх неповнолітній син проживає разом з позивачем, він повністю його утримує та займається вихованням. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частиною 3 даної статті передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч. 6 ст.29 Цивільного кодексу України фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно зі ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст.155 Сімейного кодексу України). Так, ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно до ч.2 ст.161 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як вбачається з матеріалів справи, висновку служби опіки, позивач створив всі належні умови для проживання сина, [PERSON] , виховання та розвитку. Він є працездатним та фізично здоровим, не зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, не має аморальної поведінки та таким чином суд вважає, що визначення місця проживання дитини разом з позивачем, [PERSON] , його батьком, відповідатиме інтересам дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Ч.н. 1,2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Зокрема, згідно з ч.1 ст.З Конвенції «Про права дитини» прийнята резолюцією № 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 17 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року визначає право дитини на охорону здоров`я та право на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Разом з тим, ст.18 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов`язком батьків. Відповідно до ч.ч.7, 8, 9 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ч.2 ст.141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Зміст ст.150 Сімейного кодексу України зобов`язує батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. І ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. VI. Висновки суду. Таким чином, дослідивши надані сторонами та третьою особою докази по даній справі, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з ним, в повному обсязі. Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що позов визнано відповідачем, і це визнання не суперечить вимогам закону, не порушує прав та інтересів інших осіб, а так як в ч. 4 ст. 206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. VII. Розподіл судових витрат. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача сплачений позивачем судовий збір у сумі 992.40 грн. Враховуючи викладене та,

Outcome: approved