Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-20 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування», про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування позову зазначено, що 13.06.2021 між нею та ТОВ «Служба миттєвого кредитування» укладено Договір про надання фінансових послуг «Стандартний» № 2116452856578. Згідно п. 1.1. Кредитного договору, за цим договором товариство зобов`язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму, яка зазначається та погоджується сторонами в заяві-анкеті, та складає 5\~900 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього договору, його Додатків та правил. Відповідно до п. 1.3. Кредитного договору, орієнтовний строк повернення кредиту 16 днів з моменту отримання кредиту. У разі сплати всіх нарахованих на дату такої сплати процентів, орієнтовний строк повернення кредиту перераховується та становить 16 днів з моменту сплати всіх нарахованих процентів. Пунктом 1.4. Кредитного договору визначено, що проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожний день користування, протягом фактичного строку користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі : а) 2 % за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту; б) 3.64 % за кожен день користування кредитом починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту; в) 5,02 % за кожен день користування кредитом починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту; г) 7,67 % за кожен день користування кредитом починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту; д) тип процентної ставки фіксована. У п. 8 заяви-анкети перелічені документи, що супроводжують угоду. І серед них вказаний паспорт споживчого кредиту, що свідчить про те, що кредит виданий на споживчі цілі. Позивач вважає, що при укладанні вказаного договору були порушені її права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про електронну комерцію», у зв`язку з чим нею у досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача. Зокрема, відповідачем було порушено вимоги ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 1 п.4.9. Кредитного договору позивач начебто підтвердила, що до укладення цього Договору отримала від Кредитодавця ознайомлена з умовами Закону України «Про захист прав споживачів». Проте, фактично працівники ТОВ «Служба миттєвого кредитування» при видачі кредитних коштів не ознайомлювали позичальника з умовами кредитування та ризиками, що передбачено ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», як і ніде позивач про це не ставила підпис. Поряд з цим, відповідно до п. 4.1. Кредитного договору позивач підписанням цього Договору підтвердила, що начебто ознайомлена, повністю розуміє, погодилась та зобов`язалась неухильно дотримуватись Правил надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Служба миттєвого кредитування». Але працівники відповідача не надали їй і вищезазначені Правила, і з їх текстом позивач ознайомлена не була, як і не знайшла ці Правила на сайті товариства. Позивач вважає, що відповідач скориставшись її необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотним та необхідним для даного виду договорів, зокрема, не надав повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредитування перед укладанням та під час укладання договору про надання споживчого кредиту. Позивачу, як споживачу, не була надана інформація, яка стосується суті наданих Кредитором фінансових послуг, а отже відсутнє і будь-яке письмове підтвердження про ознайомлення позивача з усіма умовами кредитного договору. На думку позивача, недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог Закону, встановлених ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», є підставою згідно ст. 215 ЦК України для визнання Кредитного договору недійсним. Крім того, як зазначає позивач, відповідачем було порушено вимоги п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови Кредитного договору щодо розміру відсотків за користування коштами є несправедливими. До того, ж умови кредитного договору не містять жодних умов про відповідальність відповідача, що на думку [PERSON] , також є підставою для визнання договору недійсним, як такого що суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] у позові просила визнати недійсним кредитний договір №2116452856578 від 13.06.2021, укладений між нею та ТОВ «Служба миттєвого кредитування». Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.02.2022, вирішено вказану справу передати за територіальною підсудністю до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. Вказана справа, на підставі ухвали від 22.02.2022, надійшла до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 20.06.2022 та в цей же день, на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2022, передана у провадження судді Гашук К.В. Ухвалою судді від 23.06.2022 прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] , відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. 21.09.2022 з Дарницького районного суду м. Києва, до Орджонікідзевського районного суду направлено за належністю відзив ТОВ «Служба миттєвого кредитування». В обґрунтування відзиву зазначено, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Так, вся інформація, надання якої передбачено вимогами чинного законодавства, розміщена на веб-сайті Товариства, яким не обмежується час ознайомлення клієнта із зазначеною інформацією. Позивач посилається на ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», проте зазначена частина у Законі відсутня. Товариство нараховує відсотки за користування кредитом відповідно до умов укладених кредитних договорів. Відповідно до п. 1.4. укладеного із позивачем договору сторони погодили збільшення розміру відсотків за користування кредитом. Зазначені відсотки не є відсотками за неправомірне користування кредитними коштами. Штрафні санкції не нараховуються Товариством починаючи з початку дії карантинних заходів. Стосовно відсутності у договорі умов про відповідальність товариства, представник відповідача зазначив, що відповідно до п. 3.1. Договору, сторони несуть відповідальність за порушення умов цього договору згідно з чинним законодавством України. Вказане свідчить про те, що сторони погодили, що до Товариства буде застосована відповідальність встановлена чинним законодавством. Посилаючись на вказані обставини, представник відповідача зазначає, що посилання позивача на приписи ЦК України в частині недійсності правочину є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, є не доведеними належними доказами, а відтак просить відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. У відповідності зі статтею 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Судом встановлено, що 13.06.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] укладено договір про надання фінансових послуг №2116452856578 «Стандартний», відповідно до якого товариство зобов`язалось надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму, яка зазначається та погоджується сторонами в заяві-анкеті, та складає 5 900 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього Договору, його додатків та правил. Кредит надано на строк, зазначений у заяві-анкеті та графіку платежів, який є додатком до договору та є невід`ємною його частиною. Орієнтовний строк повернення кредиту 16 днів з моменту отримання кредиту. У разі сплати всіх нарахованих на дату такої сплати процентів, орієнтовний строк повернення кредиту перераховується та становить 16 днів з моменту сплати всіх нарахованих процентів. Пунктом 1.4. укладеного між сторонами справи договору передбачено, що проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожний день користування, протягом фактичного строку користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі : а) 2 % за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту; б) 3.64 % за кожен день користування кредитом починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту; в) 5,02 % за кожен день користування кредитом починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту; г) 7,67 % за кожен день користування кредитом починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту; д) тип процентної ставки фіксована. Згідно п. 1.4.1., 1.4.2. Договору, нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 16 день з моменту отримання кредиту в сумі, що нарахована за фактичний строк користування кредитом на дату сплати. В разі якщо сума кредиту лишається неповернутою після орієнтовного строку повернення кредиту, проценти підлягають обов`язковій сплаті кожні 16 днів у сумі, нарахованій за фактичний строк користування кредитом. Посилання позивача у позові на порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є неспроможними, оскільки на момент укладення між сторонами оспорюваного договору редакція вказаної статті не містить положення частини другої, а відтак позивач посилається на порушення вимог Закону, які не існували на час укладення договору. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», на порушення якої при підписанні договору, у тому числі посилається позивач, перед укладенням договору про надання фінансових послуг фінансова установа чи інший суб`єкт господарювання, що надає фінансові послуги, зобов`язані повідомити клієнта у письмовій або електронній формі, у тому числі шляхом надання клієнту доступу до такої інформації на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, про: 1) особу, яка надає фінансові послуги: а) найменування (для фізичної особи - підприємця: прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові), місцезнаходження, контактний телефон і адреса електронної пошти особи, яка надає фінансові послуги, адреса, за якою приймаються скарги споживачів фінансових послуг; б) найменування особи, яка надає посередницькі послуги (за наявності); в) відомості про державну реєстрацію особи, яка надає фінансові послуги; г) інформацію щодо включення фінансової установи до відповідного державного реєстру фінансових установ або Державного реєстру банків; ґ) інформацію щодо наявності в особи, яка надає фінансові послуги, права на надання відповідної фінансової послуги; д) контактну інформацію органу, який здійснює державне регулювання щодо діяльності особи, яка надає фінансові послуги; 2) фінансову послугу - загальну суму зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити клієнт, включно з податками, або якщо конкретний розмір не може бути визначений - порядок визначення таких витрат; 3) договір про надання фінансових послуг: а) наявність у клієнта права на відмову від договору про надання фінансових послуг; б) строк, протягом якого клієнтом може бути використано право на відмову від договору, а також інші умови використання права на відмову від договору; в) мінімальний строк дії договору (якщо застосовується); г) наявність у клієнта права розірвати чи припинити договір, права дострокового виконання договору, а також наслідки таких дій; ґ) порядок внесення змін та доповнень до договору; д) неможливість збільшення фіксованої процентної ставки за договором без письмової згоди споживача фінансової послуги; 4) механізми захисту прав споживачів фінансових послуг: а) можливість та порядок позасудового розгляду скарг споживачів фінансових послуг; б) наявність гарантійних фондів чи компенсаційних схем, що застосовуються відповідно до законодавства. Позивач зазначає, що відповідач не надав повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредитування перед укладанням та під час укладання договору про надання споживчого кредиту, їй не була надана інформація, яка стосується суті наданих Кредитором фінансових послуг, а отже відсутнє і будь-яке письмове підтвердження про ознайомлення позивача з усіма умовами кредитного договору. Разом із тим, у самому договорі, зокрема у п. 4.9, [PERSON] своїм підписом підтвердила, що вона отримала від товариства до укладення договору усю інформацію, що міститься у ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», отримала підписаний сторонами екземпляр договору, графік платежів та паспорт кредиту. Доказів того, що позивачу такої інформації не було надано, матеріали справи не містять. Посилання позивача на те, що вона не мала достатньо часу на ознайомлення із усією інформацією при підписанні договору, не свідчить про порушення відповідачем вимог чинного законодавства та ненадання позивачу відповідної інформації. У своєму позові [PERSON] також посилається на порушення відповідачем вимог п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови Кредитного договору щодо розміру відсотків за користування коштами є несправедливими. Так, відповідно до вказаної норми, несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором Разом із тим, передбачені Договором відсотки, які позичальник повинен сплачувати за користування чужими грошовими коштами, не є сумою компенсації за невиконання зобов`язань, а є платою за користування чужими грошовими коштами, і з розміром таких відсотків позивач погодилася, що підтвердила власним підписом у договорі, а тому суд доходить висновку, що доводи [PERSON] про несправедливість умов договору також є неспроможними. Твердження позивача, що умови кредитного договору не містять жодних умов про відповідальність відповідача, що також є підставою для визнання договору недійсним, як такий що суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», є безпідставними, оскільки пунктом п. 3.1. оспорюваного Договору передбачено, що сторони несуть відповідальність за порушення умов цього договору згідно з чинним законодавством України, а відтак сторонами договору узгоджено що позивач, у разі порушення умов договору про надання фінансових послуг несе відповідальність встановлену чинним законодавством. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, судом встановлено, що оспорюваний позивачем договір підписаний сторонами, які досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач надав позивачу достатню інформацію, що передувала укладенню оспорюваного договору, у тому числі щодо реальної процентної ставки за користування кредитними коштами; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору, що свідчить про її згоду із умовами кредитного договору на момент його підписання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених нею позовних вимог, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed