Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-23 00:00:00

19.10.2021 р. позивач [PERSON] звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Золотоніської міської ради про визнання права на земельну частку (пай). Позов обґрунтовано тим, що з 01.03.1991 р. по 03.01.1997 р. позивач був членом КСГП ім. Чапаєва. Колгосп ім. Чапаєва було реорганізовано КСГП ім. Чапаєва з 01.04.1992 р. З 05.03.1999 р. КСГП ім. Чапаєва реорганізовано в СТОВ «Чапаєвське», яке являється правонаступником КСГП ім. Чапаєва. 30.05.1997 р. був затверджений список осіб, які мають право на земельну частку (пай) в КСГП ім. Чапаєва с. Благодатне Золотоніського району Черкаської області. З невідомих причин позивача не було включено до даного списку. Позивач вважає, що йому належить право на земельну частку (пай) в КСГП ім. Чапаєва в розмірі 2,50 га (середній розмір частки (паю) по Чапаєвській сільській раді) в умовних кадастрових одиницях. Золотоніська міська рада, як правонаступник Благодатнівської сільської ради є органом місцевого самоврядування, що здійснює представництво територіальної громади, тому являється відповідачем по справі. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20.10.2021 відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24.05.2022 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Держгеокадастру в Черкаській області. У судовому засіданні 15.09.2022 р. представник позивача адвокат Конопатський О.О. підтримав позов та наполягав на його задоволенні. Представник зазначив, що позивач був членом КГСП ім. Чапаєва, але його чомусь не включили в список осіб, що мають право на частку (пай). Коли саме позивач дізнався про порушення своїх прав, представник не знає. Через свою юридичну необізнаність позивач звернувся за захистом порушених його прав до суду тільки зараз. У подальшому в судове засідання 24.10.2022 р. позивач та його представник не з`явилися, але адвокат скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача Золотоніської міської\~ради в судове засідання не з`явився, але в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у відсутність представника міської ради та прийняття рішення згідно чинного законодавства. Представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області в судове засідання не з`явився, але скерував до суду клопотання, в якому просив проводити розгляд справи без участі представника управління. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12,81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивач з 01.03.1991 року по 03.01.1997 рік працював в Колективному сільськогосподарському підприємстві ім. Чапаєва (далі КСП ім. Чапаєва) на посаді водія, що підтверджується даними трудової книжки колгоспника № [NUMBER] , копією довідки СТОВ «Чапаєвське» №193 від 10.09.2019 р. З копії рішення від 20.10.1994 р. №2-22 вбачається, що Золотоніська районна рада народних депутатів прийняла рішення «Про роздержавлення земель та видачу державних актів на право колективної власності на землю та право постійного користування землею колективному сільськогосподарському підприємству ім. Чапаєва». КСП ім. Чапаєва с. Чапаєвка Золотоніського району Черкаської області на підставі вищевказаного рішення Золотоніської районної ради було видано 18.11.1994 р. Державний акт на право колективної власності на землю серії ЧР №5-3, копія якого міститься в матеріалах справи. 30.05.1997 р. рішенням ІІ сесії сільської Ради №11-22 від 30.05.1997 р. затверджено списки осіб, які мають право на земельну частку в КСП ім. Чапаєва Чапаєвської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. Норми права, які регулюють питання розпаювання, передбачено в Цивільному кодексі України, Законі України від 14.02.1992 року № 2114-ХІІ «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указі Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», постанові Кабінету Міністрів України від 28.02.2001 року № 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки», Рекомендаціях щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, затверджених наказом Мінагрополітики від 20.05.2008 року № 315. Статтею 13 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Право власності є абсолютним і непорушним, ніхто не може бути позбавлений власності інакше, ніж, як виняток, з мотивів суспільної необхідності або за рішенням суду, на підставі, в обсязі і в порядку, встановлених законом, що передбачено ст. 41 Конституції України. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 2ст. 14 Конституції України та ч. 2ст. 1 ЗК України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Одним із об`єктів права колективної власності колективного сільськогосподарського підприємства є земля. Процес приватизації землі розпочинався з передачі її у власність колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарським кооперативам, акціонерним товариствам, створеним на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших державних підприємств на підставі Державного акта на право приватної власності на землю з доданим до нього списком осіб, які мали право на одержання своєї частки землі. У відповідності до п. 6 листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19- 3767/0/8-08 вказано, що при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно: а) перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям», відповідно до п. 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), сільськогосподарського кооперативу далі - СК), сільськогосподарського акціонерного товариства (далі - CAT), в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю. При цьому, слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК чи CAT, а про наявність трудових відносин з ними; б)досліджувати статут підприємства, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України від 14 лютого 1992 року № 2114-ХІІ «Про колективне сільськогосподарське підприємство», в якому вказано, що підприємство діє на основі статуту, та вказується порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї; в) з`ясувати, коли було видано Державний акт на право колективної власності на землю, оскільки член КСП, включений до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта (п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»). Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»визначено коло осіб, які мають право на земельну частку (пай), до них зокрема, належать колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 5 ЗК України (в редакції діючій від 18 грудня 1990 року) земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. У колективну власність можуть бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств - за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств. Згідно п. 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). У відповідності з п. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мали члени колективного сільськогосподарського підприємства сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю. Згідно зі ст. 23 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) право власності або право постійного користування землею посвідчується затвердженими актами, які видають і реєструють сільські, селищні, міські, районні ради народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видавався КСП, кооперативу, акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і в колективній власності громадян. До Державного акта додавався список цих громадян. За змістом ст. ст.22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) та Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95, особа набуває права на земельну частку (пай) за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання, включення до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю та одержання КСП цього акта. Якщо громадянина помилково (безпідставно) не внесено до списку-додатка до державного акта на право колективної власності на землю до проведення розпаювання і видачі сертифікатів, йому необхідно звернутися до зборів співвласників з питанням щодо внесення особи до списку-додатка. Якщо розпаювання земель вже проведено, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання. Якщо згоди не досягнуто, спір відповідно до чинного законодавства України розглядається в судовому порядку. Питання набуття та припинення членства в колективному сільськогосподарському підприємстві регулюється статутом підприємства. Список громадян, які мають право на земельну частку (пай), як додаток до державного акту, формується самим підприємством відповідно до статуту, розглядається і затверджується загальними зборами (зборами уповноважених) членів підприємства, підписується головою сільськогосподарського підприємства та головою місцевої ради. У спірних правовідносинах основою набуття статусу члена й виникнення відповідних прав, пов`язаних з членством у колективному підприємстві, є юридичний склад, що включає в себе прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про прийняття заявника до складу членів колективного сільськогосподарського підприємства та його трудова участь у діяльності цієї організації. У даному випадку матеріали справи свідчать про те, що позивача не було включено до списків осіб, які мають права на земельну частку в КСП ім. Чапаєва Чапаєвської сільської ради Золотоніського району Черкаської області і позивач не отримував сертифікат про право на земельну частку (пай). З постанови Верховного Суду від 13.07.2021 р. у справі №274/3394/20 слідує, що невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Натомість записи в трудовій книжці містять записи, що підтверджують не лише наявність трудових відносин між позивачем та колгоспом/КСП ім. Чапаєва, у період з 01.03.1991р. по 03.01.1997р., й містять запис про те, що [PERSON] у цей же період був членом колгоспу/КСП. Доказом членства в КСП є також відповідь на адвокатський запит 05.11.2019 р. №853, в якій зазначено, що виконавчий комітет Благодатнівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області не знає чому [PERSON] , який на момент паювання був членом КСП ім. Чапаєва, не був включений в список власників земельних часток (паїв), яким передавалися у власність земельні ділянки. Суд зазначає, що на час видачі КСП ім. Чапаєва Державного акту на право колективної власності на землю - 18.11.1994 р., позивач був членом КСП ім. Чапаєва та мав право на земельну частку (пай). Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до п. 6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР. Пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року в справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності, є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почало проводитися з 1993 року (зокрема розпаювання КСП ім. Чапаєва), є загальновідомим фактом, проводилося відкрито, гласно. Процедура розпаювання включала в себе складання списків осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додається до Державного акта на право колективної власності на землю, виготовлення та отримання сертифікату на земельну частку (пай), виділення земельної частки (паю) в натурі із заміною сертифікату на Державний акт на право приватної власності на землю. Згідно вимог ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін відповідно до вимог ст. 75 ЦК УРСР. Дана позиція суду узгоджується з постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 13.07.2021 р. у справі №274/3394/20. Право на отримання у власність земельної частки (паю) виникло у позивача в листопаді 1994 р. - в момент видачі КСП ім. Чапаєва Державного акту на право колективної власності на землю. Як вбачається з матеріалів справи з позовом [PERSON] звернувся до суду лише у жовтні 2021 року, \~тобто за спливом строку позовної давності. Доказів того, що позивач з 1994 року проявляв ініціативу з приводу захисту порушеного права, суду не надано. Відтак, слід констатувати, що [PERSON] звернувся до суду з позовом з порушенням строків позовної давності, не зазначивши при цьому причини, які суд міг би визнати поважними. Суд відхиляє доводи позивача, що до захисту права на земельну частку (пай) позовна давність не застосовується та зазначає наступне. Позивач не набував титулу власника земельної ділянки, а мав лише, як член КСП, право на виділення йому у власність земельної ділянки за рахунок земель комунальної власності. Також станом на момент виникнення спірних правовідносин діяли норми ЦК Української РСР, в якому відсутні положення про те, що право власності особи підлягає захисту протягом усього часу наявності в такої особи титулу власника. Суд зазначає, що під час розгляду справи позивач не надав належних та допустимих доказів щодо пропущеного строку позовної давності з поважних причин та не просив про їх поновлення. Тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за закінченням строку позовної давності до пред`явлення позову.

Outcome: dismissed