Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

У березні 2020 позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя. В обґрунтування позову зазначає, що з 04.10.2014 [PERSON] почала проживати однією сім`ю без реєстрації шлюбу з [PERSON] в орендованій квартирі, однак активно шукали житло, щоб придбати його для спільного подальшого проживання. За час спільного проживання у сторін по справі народилась дитина - син: [PERSON] , [INFO] . Крім позивача, відповідача, спільного сина [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] з ними також проживає донька позивача від першого шлюбу, [PERSON] , [INFO] та мати відповідача - [PERSON] . На той час позивач зазначає, що працювала директором ТОВ «К7». 04.12.2015 позивач з відповідачем за спільні кошти придбали п?ятикімнатну квартиру [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу вартість квартири становила 901800,00 грн. та за спільною домовленістю сторін була оформлена на відповідача. Сторони виконали у вказаній квартирі виконали вартісний ремонт. Відповідач витратив сімейні заощадження в розмірі 5388800,00 грн. не на потреби сім?ї та вніс за рахунок спільних коштів сторін по справі частку в статутний капітал ТОВ «АК-РА» в розмірі 1000000,00 грн., яку 05.03.2020 відчужив. Зауважила, що з жовтня 2014 та по теперішній час позивач з відповідачем проживають однією сім`єю, як чоловік та дружина, мають шлюбні відносини, притаманні подружжю, ведемо спільне господарство. Позивач зазначає, що спільно набуте майно складається з: п?ятикімнатної квартири [ADDRESS] ; грошові кошти в розмірі 5388800,00 грн; частки у статутному капіталі ТОВ «АК-РА» в розмірі 1000000,00 грн. Сторони по справі не дійшли взаємної згоди щодо поділу майна та грошових коштів, а відповідач відмовляється від позасудового врегулювання спору. Враховуючи викладене, позивач просить встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 04.10.2014 по 29.02.2020; визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] наступне майно: п?ятикімнатну квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 779857580000; грошові кошти в розмірі 10603713,24 грн, що є вартістю майна/меблів/обладнання в квартирі [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 779857580000; грошові кошти в розмірі 5388800,00 грн., що були витрачені [PERSON] не на потреби сім?ї та не з метою, з якою були взяті ним з сімейного бюджету; грошові кошти в розмірі 1000000,00 грн., що є часткою в статутному капіталі ТОВ «АР-КА», внесеною [PERSON] за рахунок спільних коштів сторін по справі; поділити спільне сумісне майно [PERSON] та [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, відступивши від засад рівності сторін наступним чином: визнати на [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 779857580000; право власності на 2/3 частки грошових коштів в розмірі 10603713,24 грн., що є вартістю майна/меблів/обладнання в квартирі [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 779857580000; право власності на 2/3 частки грошових коштів в розмірі 5388800,00 грн.; право власності на 2/3 частки грошових коштів в розмірі 1000000,00 грн.; визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя; право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 779857580000; право власності на 1/3 частку, грошових коштів в розмірі 10603713,24 грн., що є вартістю майна/меблів/обладнання в квартирі [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 779857580000; право власності на 1/3 частку грошових коштів в розмірі 5388800,00 грн.; право власності на 1/3 частку грошових коштів в розмірі 1000000,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 16992513,24 грн., що становить грошовий еквівалент 2/3 часток грошових коштів, визначених в п.п. 3.1.1.-3.1.3 позовних вимог; зобов`язати [PERSON] перерахувати на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 16992513,24 грн. на банківський рахунок; покласти на відповідача судові витрати. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 13.04.2020 відкрито провадження по даній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. У серпні 2020 представником відповідача надано до суду відзив на позов, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві. Вважає, що позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами заявлені позовні вимоги. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.09.2020 заяву про самовідвід задоволено. Відведено суддю Хоменко В.С. від розгляду справи № 752/5915/20 провадження № 2/752/4841/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя. Цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, передати до канцелярії Голосіївського районного суду м. Києва для визначення відповідальним працівником відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду іншого складу суду. У вересні 2020 року дана цивільна справа надійшла в провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Мазура Ю.Ю. відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.09.2020 прийнято до розгляду дану цивільну справу та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. У вересні 2020 року [PERSON] надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що просить взяти до уваги пояснення, викладені у відповіді на відзив [PERSON] та надані докази і задовольнити позовні вимоги. Позивач уточнивши свої позовні вимоги, просить встановити факт спільного проживання її з [PERSON] однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з 24 березня 2015 року по 29 лютого 2020 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] наступне майно: п?ятикімнатну квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 779857580000; грошові кошти в розмірі 11145847,90 грн., що є вартістю майна/меблів/обладнання в квартирі [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 779857580000; грошові кошти в розмірі 5388800,00 грн., що були витрачені [PERSON] не на потреби сім?ї та не з метою, з якою були взяті ним з сімейного бюджету; грошові кошти в розмірі 1000000,00 грн., що є часткою в статутному капіталі ТОВ «АР-КА», внесеною [PERSON] за рахунок спільних коштів сторін по справі; поділити спільне сумісне майно [PERSON] та [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, відступивши від засад рівності сторін наступним чином: визнати на [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 779857580000; право власності на 2/3 частки грошових коштів в розмірі 11145847,90 грн., що є вартістю майна/меблів/обладнання в квартирі [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 779857580000; право власності на 2/3 частки грошових коштів в розмірі 5388800,00 грн.; право власності на 2/3 частки грошових коштів в розмірі 1000000,00 грн.; визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя; право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 779857580000; право власності на 1/3 частку, грошових коштів в розмірі 11145847,90 грн., що є вартістю майна/меблів/обладнання в квартирі [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 779857580000; право власності на 1/3 частку грошових коштів в розмірі 5388800,00 грн.; право власності на 1/3 частку грошових коштів в розмірі 1000000,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 17534647,90 грн., що становить грошовий еквівалент 2/3 часток грошових коштів, визначених в п.п. 3.2-3.4 позовних вимог; зобов`язати [PERSON] перерахувати на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 17534647,90 грн. на банківський рахунок; покласти на відповідача судові витрати. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та заяви про зміну предмету позову. Зауважили, що договір позики, на який посилається представник відповідача, не має факту підтвердження отримання коштів. Кошти були витрачені на купівлю та ремонт квартири. Представник позивача зазначив, що відмовляються від допиту інших заявлених стороною позивача свідків, оскільки останні не можуть прибути до суду. Відповідач та його представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні заяви про збільшення позовних вимог та заяви про зміну предмету позову, а також в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначили, що в матеріалах цивільної справи відсутні докази того, що [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство у період 2015 року. Позивачем до позовної заяви додано платіжні квитанції, чеки та доручення, які буди викрадені нею з квартири. І фактично вся надана нею документація підтверджує, що платником був [PERSON] , а [PERSON] не фігурує в жодному дорученні, рахункові та чекові. Спірна квартира покупалась [PERSON] двома різними правочинами. Крім того, зауважили, що договір позики був чинний, розписки подавалася безпосередньо до суду першої інстанції, яка була досліджена судом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав свідчення про те, що [PERSON] проживав у нього в квартирі з 2013 року з дружиною і двома доньками. [PERSON] не проживала разом з [PERSON] . Відповідач був прописаний у квартирі [PERSON] до 2015 року, а проживав [PERSON] у нього до 2017 року. Зазначив, що раніше [PERSON] ніколи не бачив. Відповідно до положень статями 55, 124 Конституції України, статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір про розподіл майна, яке позивач вважає спільною сумісною власністю, набутою під час проживання без реєстрації шлюбу. Встановлення факту спільного проживання позивачеві необхідно для підтвердження свого права на спірне майно. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства. В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що позивач перебувала в офіційному шлюбі зі [PERSON] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 13.03.2015 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 23.03.2015. За правилами частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Виходячи з того, що станом на 13 березня 2015 року позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі, встановлення факту її проживання з 04 жовтня 2014 року з відповідачем неможливий. Проте, позивач уточнивши свої позовні вимоги, просить встановити факт спільного проживання її з [PERSON] однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з 24 березня 2015 року по [INFO] . [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 15.01.2016 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 77. У вказаному свідоцтві про народження батьками зазначені: мати - [PERSON] та батько - [PERSON] . Суд зауважує, що факт спільного сина, [PERSON] не є доказом факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства батьків дитини [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до частини 2,4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, незаборонених законом і таких що не суперечать моральним засадам суспільства. Юридичне поняття шлюбу визначено в частині 1 статті 21 СК України, де вказано про те, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом). До заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою мали місце фактичні шлюбні стосунки. 04.12.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об?єднання «Ліко Холдинг» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Тамарою Михайлівною. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 49079844 від 04.12.2015, на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 1785, виданого 04.12.2015, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М., - [PERSON] являється власником квартири, 5-кімнатна, об`єкт житлової нерухомості. Місце спільного проживання сина [PERSON] було зареєстровано в квартирі [ADDRESS] 15.04.2016, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади м. Києва та довідкою про реєстрацію місця проживання [PERSON] . Для підтвердження факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу недостатньо лише зазначити про те, що особи проживали разом, визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без шлюбу в період протягом якого було придбано спірне майно і таке твердження необхідно підтвердити належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами. Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої палати Касаційного цивільного суду від 15.08.2019 справа № 588/350/15, зокрема зазначено, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім?єю без реєстрації шлюбу є докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім?ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Тобто, ключовою умовою для встановлення факту спільного проживання чоловіка і жінки однією сім?єю без реєстрації шлюбу у певний період часу, протягом якого було придбане майно, яке є предметом спору, є ціла сукупність умов: спільність проживання як чоловіка та дружини (подружжя), спільність бюджету, витрат тощо, придбання майна в інтересах сім?ї, наявності між сторона подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. [PERSON] з 20.02.2013 по 03.12.2015 був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується його паспортом серії [NUMBER] , виданим Деснянським РУ ГУ МВС в м. Києві 14.09.2007 та нотаріально завіреною заявою [PERSON] , завіреною приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським В.Ю., зареєстрованої в реєстрі за № 524. Також у вказаній нотаріально посвідченій заяві вказано, що [PERSON] після зняття з реєстрації 03.12.2015 в квартирі [ADDRESS] продовжував проживати в цій квартирі до середини осені 2017 до завершення ремонтних робіт в належній йому на праві власності квартирі в [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 207503805 від 24.04.2020 [PERSON] є власником трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу Р № 719, 06.06.2011, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Т.О. 12.08.2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] отримав борг від [PERSON] в борг кошти в розмірі 800000 доларів США. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.07.2021 позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 800000 доларів США заборгованість за договором позики від 12.08.2015 та 10510 судового збору. Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 16.09.2015 відповідач уклав з ФОП [PERSON] договір про надання послуг № 000027 предметом даного договору було надання консультаційних послуг з приводу купівлі-продажу нерухомого майна. 21.09.2015 між відповідачем та ТОВ «А.І.С.Т.-Інвест» був укладений договір доручення № 11613/F/БД, відповідно до якого ТОВ «А.І.С.Т.-Інвест» зобов`язалось придбати на ринку цінних паперів від імені та в інтересах [PERSON] цінні папери - опціонні сертифікати на придбання (іменні опціонні сертифікати на купівлю базового активу). Базовим активом згідно з договором № 11613/F/БД була 0,01 кв.м. загальної площі житлового приміщення в будинках проекту «Будівництво житлових будинків з підземними паркінгами та закладами по обслуговуванню населення по [ADDRESS] та [ADDRESS] », а саме: [ADDRESS] (7 буд.). ТОВ «А.І.С.Т.-Інвест» зобов`язалось придбати цінні папери в загальній кількості 20040 штук загальною вартістю 1903800,00 грн. зазначені кошти для купівлі цінних паперів були перераховані/сплачені ТОВ «А.І.С.Т.-Інвест» [PERSON] 22.09.2015, що підтверджується відповідною квитанцією, яка знаходиться в матеріалах цивільної справи. Для виконання цього договору [PERSON] було відкрито в депозитарній установі рахунок у цінних паперах та сплачено за послуги зберігання цінних паперів на рахунку депонента. Оплата послуг депозитарної установи 22.09.2015, що підтверджується платіжним дорученням № 1. 22.09.2015 між ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдинг» та [PERSON] укладено попередній договір, за яким сторони зобов`язались укласти в нотаріальній формі договір купівлі-продажу 5-кімнатної дворівневої квартири [ADDRESS] , протягом одного місяця після реєстрації права власності на це нерухоме майно ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдинг». Згідно п. 1.3.1. попереднього договору ціна квартири [ADDRESS] , з урахуванням відрахувань місцевим органам влади, тобто сума, за яку продається об`єкт, складає 901800,00 грн. В пункті 4.3. попереднього договору зазначено, що [PERSON] на момент укладення цього договору в шлюбі не перебуває та однією сім?єю (в розумінні ст. 74 СК України) ні з ким не проживає. 04.12.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Територіальне господарче об?єднання «Ліко Холдінг» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Тамарою Михайлівною. Суду не надано документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо. Враховуючи зміст зазначених письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що спірний будинок був придбаний за особисті кошти [PERSON] . Вказані договори купівлі-продажу є чинними та не визнані недійсними у встановленому законом порядку. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). У п. 17 вказаного договору зазначено, що договір вважається укладеним і набуває юридичної сили лише за умови пред`явлення покупцем до погашення опціонів серії F у вільності 20040 одиниць та з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 24.07.2020 зазначено, що [PERSON] не займає кімнату (спальню) разом з [PERSON] , а проживає в кімнаті малолітнього сина [PERSON] . Як вбачається з термінового заборонного припису серії АА № 004057 від 30.04.2020, наданого до суду позивачем та термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 004029 від 30.04.2020, наданого до суду відповідачем, зазначено, що «Позивач та відповідач.. які спільно проживають (проживали) однією сім?єю, але не перебувають у шлюбі між собою». Як вбачається з матеріалів справи, 30.07.2020 Голосіївським УП ГУНП України у місті Києві відносно [PERSON] було складено протокол серії ВАБ 334583 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП - вчинення домашнього насильства. У вказаному протоколі зазначено, що « [PERSON] вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно [PERSON] , що являється цивільною дружиною останнього». Відповідно до листа Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві від 17.06.2020 № 8726/125/47/2020 у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 12020100010001448 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, [PERSON] , [INFO] , не має процесуального статусу. З 08.04.2019 по 02.03.2020 [PERSON] був одним з учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА». Згідно з Протоколом № зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА» від 08.04.2019 вклади засновників до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА» вносяться протягом 6 (шести) календарних місяців з дня державної реєстрації Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА». Відповідно до відповіді Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА» вих. № 21-01 від 10.08.2020 на адвокатський запит № 27-01/07/2020 та доданих до відповіді документів, 27.01.2020 [PERSON] передав як внесок в статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА» нерухоме майно - багатоквартирний житловий будинок по [ADDRESS] . Загальною площею 1537,4 кв.м., що було оформлено Актом приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА». Листом-повідомленням Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА» вих. № 03/2020 від 04.03.2020 повідомлено, що у зв`язку з тим, що [PERSON] не вніс вклад в статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «АК-РА» в розмірі 1000000 грн. «з урахуванням положень ч. 10 ст. 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» вартість частки складає 0,00 грн. і виплаті не підлягає». Відповідно до частини 1 статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Встановлення факту спільного проживання має значення для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають, оскільки статтею 74 відповідного Кодексу передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказав, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс 12). Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року. Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14 лютого 2018 року. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Згідно із роз`ясненнями, наданими у п.п. 21, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Надаючи оцінку джерелу походження коштів, за які було набуто спірне майно, суд знаходить доведеною обставину того, що воно придбавалось за особисті кошти відповідача, під час її окремого проживання від позивача. Позивачем не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки сам по собі факт придбання спірного майна та спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірного житлового будинку не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З викладених норм права вбачається, що кожна сторона сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З пояснень свідків у судовому засідання, зі сторони позивача, судом не встановлено ознак спільного проживання сім`єю, за яким: чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет, не встановлено того, що вони планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру. Крім того, покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14 лютого 2018 року. Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року) зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів ведення спільного господарства, спільного проживання з відповідачем у період з 24.03.2015 по 29.02.2020, наявності у позивача та відповідача спільних прав та обов`язків як подружжя, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю, у розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї. Тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не підлягають задоволенню, а інші позовні вимоги як похідні від зазначених, а тому також не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем витрати по оплаті судового збору не компенсуються.

Outcome: dismissed