Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

У травні 2021 року Харківська міська рада, від імені якої діє Закревський Андрій Олександрович , звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою про визнання правочинів недійсними, визнання спадщини відумерлою, витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування записів про право власності, яку в подальшому, 03 червня 2021 року уточнено, в якій просила: - визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 17 травня 2018 року № 1497, який посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є., за змістом якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,7 кв. м., житловою площею 27,7 кв. м.; - визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 14 серпня 2018 року № 4159, який посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., за змістом якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,7 кв. м., житловою площею 27,7 кв. м.; - визнати відумерлою спадщиною квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,7 кв. м., житловою площею 27,7 кв. м., після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Передати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,7 кв. м., житловою площею 27,7 кв. м., в комунальну власність територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради; - витребувати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,7 кв. м., житловою площею 27,7 кв. м., з чужого незаконного володіння від добросовісного набувача в особі [PERSON] на користь законного її власника в особі Харківської міської ради; - скасувати запис про право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,7 кв. м., житловою площею 27,7 кв. м., реєстровий № 26184437, який внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 17 травня 2018 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ларисою Євгеніївною; - скасувати запис про право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,7 кв. м., житловою площею 27,7 кв. м., реєстровий № 27476763, який внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14 серпня 2018 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Ларисою Августинівною. Позов мотивовано тим, що у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебувала на розгляді цивільна справа № 638/7522/18 за позовом [PERSON] до Харківської міської ради, треті особи: Десята ХДНК , [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалою суду від 21 грудня 2020 року у вказаній справі позов [PERSON] залишено без розгляду. В ході розгляду цієї справи Харківській міській раді стало відомо, що [INFO] померла [PERSON] , а [INFO] помер [PERSON] . Цим особам за життя належала на праві власності квартира [ADDRESS] . На виконання вимог цієї статті статті 1277 ЦК України Харківська міська рада зобов`язана звернутись до суду з відповідною заявою про визнання вказаної квартири відумерлою спадщиною та її передачі у власність територіальної громади м. Харкова. Відомо, що згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27 квітня 2018 року заведено спадкову справу № 62348446 (номер у нотаріуса: 244/2018) Десятою ХДНК після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] останній було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину внаслідок відсутності у неї документів, що підтверджують родинний зв`язок зі спадкодавцем. Також [PERSON] не підтвердила свою належність до кола спадкоємців четвертої черги і у судовому порядку, оскільки позов про встановлення факту її проживання із спадкодавцем не менше п`яти років до часу відкриття спадщини було залишено судом без розгляду. Водночас з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (довідка від 13 квітня 2021 № 252423501) вбачається, що 17 травня 2018 року, тобто після смерті [PERSON] та [PERSON] , спірна квартира була відчужена у власність [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2018 року № 1497, посвідченого ПН ХМНО Васіковою Л.Є. Відповідно умов цього договору продавцем є [PERSON] , якому, начебто, належить ця квартира на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 січня 1996 року № [NUMBER] . Однак відповідно до інформації Управління комунального майна та приватизації ДЕтКМ ХМР від 16 квітня 2021 року та КП «ХМБТІ» від 05 травня 2021 року ця квартира була приватизована [PERSON] та [PERSON] . Внаслідок протиправних дій нотаріуса Васікової Л.Є. , яка належним чином не перевірила підстави виникнення права власності на спірну квартиру у [PERSON] , а також внаслідок укладання договору купівлі-продажу від 17 травня 2018 року № 1497 між [PERSON] та [PERSON] , який суперечить вимогам ЦК України через те, що у [PERSON] не було підстав виникнення права власності на квартиру, спірне житлове приміщення 17 травня 2018 року протиправно вибуло з володіння Харківської міської ради, яка мала б стати його власником у порядку визнання такого майна відумерлою спадщиною після смерті [PERSON] та [PERSON] . У подальшому 14 серпня 2018 року вказана квартира була відчужена у власність [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14 серпня 2018 року за реєстровим № 4159, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. За цих обствин [PERSON] наразі є останнім власником квартири, який придбав майно у [PERSON] , який не мав права його відчужувати, та який, фактично, є добросовісним набувачем спірної квартири. 25 травня 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про накладення заборони на спірну квартиру в інтересах Національної поліції в Харківській області на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова у справі № 640/1334/19. Наведені обставини не дають можливості міській раді вільно звернутися про визнання спадщини відумерлою в порядку окремого провадження у зв`язку із необхідністю заявлення декількох позовних вимог з метою ефективного захисту майнових прав теріторіальної громади. З реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 квітня 2021 року вбачається, що 17 травня 2018 року власником квартири [ADDRESS] став [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу кварири від 17 травня 2018 року за реєстровим № 1497, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Васіковою Л.Є. За змістом даного договору [PERSON] продав, а [PERSON] придбав квартиру. Продавцю за цим договором належить ця квартира на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 січня 2009 року № [NUMBER] . Однак відповідно до інформації управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 16 квітня 2021 року та КП «ХМБТІ» від 05 травня 2021 року ця квартира приватизована [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтво про право власності на квартиру на ім`я [PERSON] відділом приватизації житлового фонду не оформлювалось та не видавалось. Зазначає, що наведені обставини та правові норми, закріплені у статтях 203, 215, 328, 345, 656 ЦК України свідчать, що у [PERSON] за договором купівлі-продажу від 17 травня 2018 за реєстровим № 1497 не було підстав виникнення права власності на спірне житло. Отже, такий продавець не був законним власником квартири [ADDRESS] . Через те, що у [PERSON] за договором купівлі-продажу від 17 травня 2018 року № 1497 не було підстав виникнення права власності на спірне житло, то він і не мав права відчужувати його на користь [PERSON] , оскільки не набув правового статусу власника спірного житла та, відповідно, не мав прав щодо розпорядження та продажу товару, спірної квартири, які закріплені у статтях 317, 319, 658 ЦК України. Невідповідність цього оспорюваного правочину вимогам вказаних правових норм, закріплених у ЦК України і є підставою недійсності правочину в силу статті 215 ЦК України. У даному випадку під час укладання цього оспорюваного правочину нотаріус Васікова Л.Є. не перевірила належність спірної квартири на праві власності [PERSON] , в тому числі шляхом безпосереднього витребування інформації від КП «ХМБТІ» щодо реєстрації права власності за нею в порядку статті 46 Закону України «Про нотаріат». Також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 13 квітня 2021 року вбачається, що 14 серпня 2018 року зареєстровано та посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. договір купівлі-продажу за реєстровим № 4159, за змістом якого власником є [PERSON] . Позовна вимога щодо визнання недійсним цього договору є похідною від позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 17 травня 2018 року за реєстровим № 1497 у розумінні частини першої статті 188 ЦПК України є похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). [PERSON] не набув права власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2018 року за реєстровим № 1497, оскільки такий договір є недійсним в силу статті 215 ЦК України з підстав наведених вище. У випадку задоволення судом першої вимоги щодо визнання недійсним договору, можна стверджувати, що і [PERSON] не мав права розпорядження, в тому числі і права продажу спірного майна у власність [PERSON] . Згідно з наданою інформацією Харківського МВ ДРАЦС листом № 14472/15.1-04-05 від 06 жовтня 2018 року органом реєстрації актів цивільного стану підтверджено факт державної реєстрації смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , актовий запис № 17967 від 16 грудня 2017 року, а також [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , актовий запис № 02 березня 2018 року. Відповідно до інформації Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 16 квітня 2021 року та КП «ХМБТІ» від 05 травня 2021 року спірна квартира належала на праві власності [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 січня 2019 року № [NUMBER] , реєстровий номер [NUMBER] від 02 червня 2009 року. Згідно з витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 27 квітня 2018 року Десятою ХДНК після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] заведено спадкову справу № 62348446, № 244/2018. Постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину внаслідок відсутності у неї документів, що підтверджують родинний зв`язок зі спадкодавцем. Також [PERSON] не підтвердила свою належність до кола спадкоємців четвертої черги і у судовому порядку, оскільки позов було залишено без розгляду. Відомостей про відсутність інших спадкоємців за заповітом чи за законом у Харківській міській раді немає та самостійно їх одержати неможливо. В порядку визнання спірної квартири відумерлою спадщиною у відповідності до статті 1277 ЦК України її власником стає територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради. Внаслідок протиправних дій нотаріуса Васікової Л.Є., яка належним чином не перевірила підстави виникнення права власності на спірну квартиру у [PERSON] , а також внаслідок укладання договору купівлі-продажу від 17 травня 2018 року № 1497 між [PERSON] та [PERSON] , який суперечить вимогам ЦК України через те, що у [PERSON] не було підстав виникнення права власності на квартиру - спірне житлове приміщення 17 травня 2018 року протиправно вибуло з володіння Харківської міської ради, яка мала б стати його власником у порядку визнання такого майна відумерлою спадщиною після смерті [PERSON] та [PERSON] [PERSON] , який наразі є останнім власником житла, не знав і не міг знати про те, що [PERSON] не мав права продажу спірного майна на його користь, оскільки договір купівлі-продажу від 17 травня 2018 року № 1497 належним чином посвідчений та зареєстрований нотаріусом Васіковою Л.Є. в порядку чинного законодавства. Тому [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири. У сукупності наведене свідчить про те, що Харківська міська рада, яка є законним власником, наділена вимогою до добросовісного набувача в особі [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння в порядку статей 387, 388 ЦК України. Позивач посилається на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, відповідно якої, після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права. Внаслідок того, що наразі є підстави для витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння від добросовісного набувача в особі [PERSON] законним власником нерухомого майна в особі Харківської міської ради, а також через те, що є недійсними договори купівлі-продажу від 17 травня 2018 року та від 14 серпня 2018 року на підставі статті 215 ЦК України, це створює правові наслідки для скасування записів про право власності № 26184437 від 17 травня 2018 року та № 27476763 від 14 серпня 2018 року, внесених приватними нотаріусами. До того ж такі записи порушують гарантовані державою засади та принципи об`єктивності і достовірності зареєстрованих прав на нерухоме майно. Ухвалою Дзержинського районного суду від 24 травня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків. 03 червня 2021 року на виконання вимог ухвали суду від 24 травня 2021 року про залишення позову без руху на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Позивачем подано належним чином засвідчені у встановленому законом порядку копії документів, що додаються до позовної заяви, а також до копії позовної заяви для відповідача. Недоліки позовної заяви усунуто. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 червня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л.Є., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Л.А., департамент реєстрації Харківської міської ради, управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, [PERSON] про визнання правочинів недійсними, скасування записів про право власності, визнання спадщини відумерлою, витребування майна із чужого незаконного володіння за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. 06 серпня 2021 року [PERSON] подав через канцелярію суду зустрічний позов, в якому просив визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за ним як за добросовісним набувачем. Зустрічний позов мотивовано тим, що 17 травня 2018 року між ним, [PERSON] (покупцем), та [PERSON] (продавцем) було укладено правочин - договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Васіковою Л.Є. Своє право власності на зазначену вище квартиру [PERSON] підтвердив свідоцтвом про право власності на житло, виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 18 січня 1996 року за №7-96-57432, зареєстрованим у КП «Харківське міське БТІ» 24 січня 1996 року № П-7-7432, Довідкою КП «Харківське міське БТІ» №1028951 від 08 травня 2018 року, Довідкою КП «Жилкомсервіс» дільниці № 1 №64/1 від 08 травня 2018 року з місця проживання, Технічним паспортом від 10 вересня 2012 року. 23 травня 2018 року було виявлено, що замки вхідних дверей у квартиру взламані, в квартирі знаходяться сторонні особи, як згодом з`ясувалося, були [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Під час з`ясування обставин та суперечок, [PERSON] завдала тілесних ушкоджень його дружині, а літня жінка [PERSON] стверджувала, що має права на зазначену квартиру на підставі відповідних документів, зазначила, що квартира належала її цивільному чоловіку [PERSON] , який помер. У зв`язку із такими обставинами, ним було подано відповідну заяву до правоохоронних органів. За його заявою до ЄРДР за № 12018220480002177 04 червня 2018 року внесено відповідні відомості, які кваліфіковано за частиною третьою статті 190 та частиною четвертою статті 358 КК України. У кримінальному провадженні його визнано потерпілим. 14 серпня 2018 року між [PERSON] (покупцем) та [PERSON] (продавцем) було укладено правочин - договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Гібадуловою Л.А. Після цього стало відомо, що ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2019 року у справі № 640/1334/19 накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , про що він повідомив [PERSON] . На цей час між ним та [PERSON] досягнуто згоди щодо відмови від правочину - договору купівлі-продажу договору квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Гібадуловою Л.А. Однак здійснити реєстрацію цих дій, щодо відмови від правочину, не представляється можливим через арешт майна. За досягнутою домовленістю, він, [PERSON] , повернув [PERSON] отримані ним кошти від продажу ним квартири, а він, у свою чергу, надав розписку та нотаріальну довіреність від 17 липня 2019 року на вчинення дій від його імені щодо розпорядження та користування квартирою та представництво його інтересів у правоохоронних органах та судах. За відповідним клопотанням ухвала Київського районного суду м.Харкова від 05 квітня 2019 року по справі № 640/1334/19 в частині переоформлення переходу права власності на квартиру від [PERSON] до [PERSON] скасована не була, про що свідчить ухвала Київського районного суду м.Харкова від 10 липня 2020 року у справі №640/12366/19 Таким чином, вваажає, що, фактично, відбулася реституція договору між ним та [PERSON] , матеріальні збитки [PERSON] відшкодовано, а юридично внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав через накладений арешт не є можливим і на цей час. Звертає увагу на те, що право власності на зазначену вище квартиру [PERSON] підтвердив свідоцтвом про право власності на житло, виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 18 січня 1996 року за № 7-96-57432, зареєстрованим у КП «Харківське міське БТІ» 24 січня 1996 року № П-7-7432, Довідкою КП «Харківське міське БТІ» №1028951 від 08 травня 2018 року, Довідкою КП «Жилкомсервіс» дільниці № 1 № 64/1 від 08 травня 2018 року з місця проживання. Усі ці документи були надані в оригіналі на спеціальних бланках та мають відбитки печаток. У свою чергу зазначені документи були оцінені нотаріусом Васіковою Л.Є., яка має значний стаж роботи та досвід, у неї не виникло сумнівів щодо достовірності чи справжності наданих [PERSON] документів для реєстрації правочину та права на майно за [PERSON] , як і не виникло підстав для відмови у державній реєстрації прав на нерухоме майно чи повідомлення правоохоронних органів про порушення законодавства під час вчинення нотаріальних дій. Отже, добросовісно виконав всі вимоги законодавства, спрямовані на правомірне набуття ним права власності на спірну квартиру. В рамках кримінального провадження № 120182204800002177 було проведено експертизу, на розв`язання якої поставлено запитання яким способом виготовлено бланк і реквізити свідоцтва про право власності на житло, реєстраційний № [NUMBER] від 18 січня 1996 року, згідно з яким квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . Згідно з висновком експерта від 09 березня 2021 року № СЕ-19/121-21/4740-ДД всі зображення лицьового та зворотного боків бланка свідоцтва про право власності на житло нанесені способом плоского друку, а відбитки печаток на ньому нанесені контактним способом за допомого рельєфного еластичного кліше печатки. Тобто, є підстави вважати, що зазначений документ та його реквізити за способом створення є такими, що відповідають оригінальним. Після з`ясування обставин вищезазначеного кримінального провадження фактично відбулась реституція за договором купівлі-продажу квартири між ним та [PERSON] та повернув [PERSON] , усі витрачені ним кошти та прийняв квартиру у володіння і утримує її. З моменту виявлення злочину він звернувся до правоохоронних органів за захистом своїх прав, однак до цього часу, тобто зі спливом більше ніж трьох років жодна особа навіть не допитана у якості підозрюваного. З дня покупки квартири утримує її, сплачує комунальні послуги. У свою чергу Харківською міською радою не надано копій документів, які б свідчили про повідомлення про злочин, сприяння слідству в рамках порушеного кримінального провадження, проведення експертиз документів, на підставі яких [PERSON] відчужував спірну квартиру. Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2021 року клопотання про поновлення строку для пред`явлення зустрічного позову задоволено. Поновлено [PERSON] строк для пред`явлення зустрічного позову. Прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , Харківської міської ради, [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л.Є., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Л.А., департамент реєстрації Харківської міської ради, управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, [PERSON] , про визнання права власності на нерухоме майно за добросовісним набувачем. Вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , Харківської міської ради, [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л.Є., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Л.А., департамент реєстрації Харківської міської ради, управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, [PERSON] , про визнання права власності на нерухоме майно за добросовісним набувачем об`єднано в одне провадження з первісним позовом Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л.Є., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Л.А., департамент реєстрації Харківської міської ради, управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, [PERSON] про визнання правочинів недійсними, скасування записів про право власності, визнання спадщини відумерлою, витребування майна із чужого незаконного володіння. Підготовче судове засідання відкладено. 12 серпня 2021 року [PERSON] через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. У відзиві викладено доводи, які є аналогічніми доводам зустрічної позовної заяви від 06 серпня 2021 року. 12 серпня 2021 року [PERSON] через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. Відзив мотивовано тим, що 14 серпня 2018 року між ним, [PERSON] (покупцем), та [PERSON] (продавцем) було укладено правочин - договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Гібадуловою Л.А., реєстровий № 4159. На початку липня [PERSON] повідомив йому, що належна йому квартира арештована як речовий доказ у кримінальному провадженні, про що йому стало відомо з ухвали Київського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2019 року у справі № 640/1334/19. Зважаючи на обставини кримінального провадження № 120182204800002177 вони дійшли спільної домовленості щодо відмови від правочину. На виконання цієї домовленості [PERSON] повернув йому гроші, які він сплатив останньому за договором № 4159 від 14 серпня 2018 року, а він, у свою чергу, звільнив квартиру. Таким чином, [PERSON] повністю відшкодував йому вартість квартири, на цей час він не має до нього претензій майного чи морального характеру. Оформити відмову від правочину юридично не вбачаєтьс можливим, оскільки ухвалою суду на неї накладено арешт. На їхнє звернення до нотаріуса отримали відмову в оформленні переходу права власності на квартиру через арешт майна. Досудове розслідування триває. За його клопотанням арешт майна скасовано судом не було. Таким чином, він фактично повернув [PERSON] квартиру, а [PERSON] відшкодував йому збитки у розмірі її вартості. Юридично оформити перехід права не є можливим і до цього часу. Звертає увагу, що право власності [PERSON] на момент укладення догоовору було підтверджено договором купівлі - продажу від 14 серпня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. та відповідним витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно. Приватним нотаріусом Гібадуловою Л.А. було перевірено підстави для оформлення правочину та реєстрації права власності за ним. На цей час [PERSON] фактично володіє зазначеною квартирою та утримує її. Позовні вимоги є необгрунтованими, оскільки для посвідчення договору від 17 травня 2018 року [PERSON] нотаріусу надавалися всі необхідні документи для посвідчення договору та реєстрації права власності на майно за [PERSON] . З огляду на викладені позивачем обставини, вважає, що доказів того, що майно вибуло з володіння Харківської міської ради не з її волі іншим шляхом не надано. 16 серпня 2021 року через канцелярію суду уповноваженою особою Харківської міської ради А.О. Закревським подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому в задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити повністю. Відзив на зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що зустрічний позов є безпідставним та необгрунтованим. Право власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] припинено. [PERSON] набув право власності на спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2018 року за реєстровим № 1497, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Васіковою Л.Є. У подальшому, 14 серпня 2018 року, спірна квартира була ним відчужена у власність [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14 серпня 2018 року № 4159, про що внесено відповідні відомості до Реєстру речових прав на нерухоме майно. За таких обставин [PERSON] не є наразі набувачем спірної квартири, оскільки ним було її відчужено у власність іншої особи на підставі правочину, внаслідок чого право власності на це майно припинилося в порядку статті 346 ЦК України. Надана ж до суду розписка [PERSON] від 17 липня 2019 року щодо одержання ним коштів у розмірі 558 000 грн від [PERSON] за рахунок вартості спірного майна не має жодного юридичного значення та є нікчемною, а також не може підтверджувати реституцію внаслідок укладеного правочину або ж його припинення (розірвання). Наведене зумовлено тим, що об`єктом укладеного договору купівлі-продажу є нерухоме майно у вигляді спірної квартири. Однак розписка складена лише в письмовій формі без належного нотаріального посвідчення та без державної реєстрації. Добросовісним набувачем у даній справі є останній власник квартири, [PERSON] , який наразі є останнім власником житла, не знав і не міг знати про те, що [PERSON] не мав права продажу спірного майна на його користь, оскільки договір купівлі-продажу від 17 травня 2018 року за реєстровим № 1497 належним чином посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Васіковою Л.Є. в порядку чинного законодавства. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 зазначено про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Вказує на те, що відповідно до вимог частини першої статті 661 ЦК України покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2021 року заяву представника Харківської міської ради про прийняття уточненої редакції позовної заяви задоволено. Прийнято до розгляду уточнену редакцію позовної заяви Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л.Є., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Л.А., департамент реєстрації Харківської міської ради, управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, [PERSON] , про визнання правочинів недійсними, скасування записів про право власності, визнання спадщини відумерлою, витребування майна із чужого незаконного володіння, в якій викладено перший пункт прохальної частини позовної заяви в такій редакції: «визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 17 травня 2018 року № 1497, який посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ларисою Євгеніївною, за змістом якого [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) продав, а [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) купив квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,7 кв. м., житловою площею 27,7 кв. м.». Продовжено строк проведення підготовчого засідання на 30 днів. Підготовче судове засідання відкладено. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л.Є., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Л.А., департамент реєстрації Харківської міської ради, управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, [PERSON] , про визнання правочинів недійсними, скасування записів про право власності, визнання спадщини відумерлою, витребування майна із чужого незаконного володіння, та зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , Харківської міської ради, [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л.Є., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Л.А., департамент реєстрації Харківської міської ради, управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, [PERSON] , про визнання права власності на нерухоме майно за добросовісним набувачем. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2022 року клопотання представника позивача [PERSON] задоволено частково. Застосовано до Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори за ненадання у повному обсязі витребуваних Дзержинським районним судом м. Харкова доказів заходи процесуального примусу у вигляді попередження. В іншій частині у задоволенні клопотання відмовлено. Копію ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 червня 2021 року направлено втретє для її виконання на адресу Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори. Встановлено строк виконання ухвали до 14 березня 2022 року. У судовому засіданні уповноважена особа Харківської міської ради Марченко М.С. позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, у повному обсязі та просила їх задовольнити повністю. Пояснила, що у районному суді розглядається кримінальне провадження стосовно [PERSON] щодо вчинення ним шахрайських дій, однак стосовно руху, зокрема на якій стадії судового розгляду на даний час знаходиться кримінальне провадження, вона не обізнана, чи прийняте станом на цей час процесуальне рішення у даному кримінальному провадженні їй невідомо. У судовому засіданні відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] проти позову Харківської міської ради заперечував, у задоволенні позовних вимог просив відмовити, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та у зустрічній позовній заяві. Зустрічний позов просив задовольнити у повному обсязі з наведених у ньому підстав. Пояснив, що у Київському районному суді м. Харкова протягом цього часу розглядалося кримінальне провадження стосовно [PERSON] за фактом вчинення ним шахрайських дій. Судом ухвалено вирок, який станом на час розгляду цієї справи не набрав законної сили. А тому арешт майна, який був накладений у даному кримінальному провадженні на спірну квартиру, на даний час ще не знятий. Не заперечував той факт, що на даний час на підставі договору купівлі-продажу власником спірної квартири є [PERSON] . Треті особи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Представник третьої особи, департаменту реєстрації Харківської міської ради, [PERSON] через канцелярію суду подала пояснення третьої особи на позовну заяву, в яких, посилаючись на положення статей 2, частину першу 5, частину третю статті 26, частину першу статті 27, частину шосту статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пункт 49 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, просила прийняти зазначені пояснення та розглянути справу у відповідності до норм матеріального та процесуального права (а. с. 90-100 т. 1). Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Л.А. подала до суду заяву, в якій у зв`язку із завантаженістю на роботі просила розглянути справу та ухвалити рішення за її відсутності. 10 листопада 2022 року через канцелярію суду представник Харківської міської ради Марченко М.С. подала до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи, в якій просила відкласти розгляд справи на іншу дату. Заяв та клопотань про відкладення судового розгляду справи інші учасники справи до суду не подали. Відповідно до вимог частини першої - третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Суд враховує, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. Стосовно доводів заяви щодо ознайомлення з матеріалами справи, суд зазначає, що представник Харківської міської ради М.С. Марченко, відповідно до порядку судового розгляду, у судовому засіданні 14 жовтня 2022 року надала свої пояснення по суті справи, нових документів чи доказів для долучення до матеріалів справи, заяв та клопотань, які б мали суттєве значення у справі, до суду не надходило. У справі зібрано достатньо доказів, містяться достатні дані про права та взаємовідносини сторін. З метою недопущення надмірної тривалості судового провадження, враховуючи, що сторони повідомлені належним чином про час і місце судового засідання, правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Харківським міським відділдом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 16 грудня 2017 року (а. с. 17 т. 1). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Харківським міським відділдом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 02 березня 2018 року (а. с. 18 т. 1). Листом в.о. Харківського міського відділу держвної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області О.С. Концевої № 14472/15.1-04-05 від 06 жовтня 2018 року підтверджено факт державної реєстрації смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , актовий запис № 17967 від 16 грудня 2017 року, а також [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , актовий запис № 3328 від 02 березня 2018 року (а. с. 16 т. 1). Померлим за життя на праві власності належала квартира [ADDRESS] . Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27 квітня 2018 року Десятою ХДНК після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] заведено спадкову справу № 62348446, номер у нотаріуса: 244/2018. (а. с. 23 т. 1). Листом завідуючої Десятої харківської державної нотаріальної контори Г.Л. Верещака [PERSON] було роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видати неможливо. Вказано на необхідність звернутися до суду для встановлення факту її проживання із спадкодавцем не менше п`яти років до часу відкриття спадщини (а. с. 22 т. 1). Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2020 року у справі № 638/7522/18 за позовом [PERSON] до Харківської міської ради, [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно залишено без розгляду. Відповідно договору купівлі-продажу від 17 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. за реєстровим № 1497, [PERSON] (продавець), передав, а [PERSON] (покупець), прийняв право власності на квартиру [ADDRESS] , Квартира складається з двох кімнат, загальною площею 47,7 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м. Згідно з п. 2 договору квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 січня 1996 року № [NUMBER] , зареєстрованого у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 24 січня 1996 року за № П-7-7432 (а. с. 19 т. 1, а. с. 8-9 т. 2). Відповідно до інформації заступника директора департаменту - начальника управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради В.М. Солошкіна № 3064 від 16 квітня 2021 року на підставі розпорядження відділу прниватизації житлового фондуУправління комунального майна та приватизації № 383 від 19 січня 2009 року оформлено свідоцтво про право власності № [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтво про право власності на вказану квартиру на ім`я [PERSON] відділом приватизації житлового фонду не оформлювалось та не видавалось (а. с. 24 т. 1). Відповідно до інформації, наданої директором Комунального підприємства КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 05 травня 2021 року та копії свідоцтва про право власностіна житло, виданого 19 січня 2009 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, реєстраційний № 1-09-292292, ця квартира на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частці за кожним на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 січня 2009 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, р. № 1-09-292292, реєстровий номер: П-1-48682, дата реєстрації: 02 червня 2009 року (а. с. 25, 26 т. 1). Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. 14 серпня 2018 року за реєстровим № 4159, (продавець) передав у власність [PERSON] (покупець) належну продавцю на праві власності квартиру [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно пр ореєстрацію права власності № 134256165 двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] , частка - 1. Державний реєстратор: приватний нотаріус Гібадулова Л.А., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська обл. Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: реєстр № 4159, виданий 14 серпня 2018 року, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Л.А. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42528041 від 14 серпня 2018 року, приватний нотаріус Гібадулова Л.А., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська область (а. с. 7 т. 2). Згідно з п. 2 договору документом, що підтверджкє право власності продавця на відчужуване майно, є договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є. 17 травня 2018 року за реєстровим № 1497. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 17 травня 2018 року за № 26184437, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1554547563101 (а. с. 171 т. 2, а. с. 5 т. 2). За заявою [PERSON] 04 червня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 12018220480002177, які кваліфіковано за частиною третьою статті 190 та частиною четвертою статті 358 КК України. У кримінальному провадженні його визнано потерпілим. 25 травня 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про накладення заборони на спірну квартиру в інтересах Національної поліції в Харківській області на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова у справі № 640/1334/19. Відповідно до наявної в матеріалах справи розписки від 17 липня 2019 року [PERSON] , 1980 року народження, отримав суму у розмірі 558 000 грн від [PERSON] , 1976 року народження, в рахунок оплати за двокімнатну квартиру, розташована за адресою: [ADDRESS] . Суму отримав в повному обсязі, претензій не має (а. с. 11, т. 2). На усне звернення від 25 травня 2020 року приватний нотаріус ХМНО Гібадулова Л.А. повідомила, що будь-які реєстраційнй дії (в тому числі відчуження, посвідчення будь-яких додаткових угод до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. 14 серпня 2018 року за реєстровим № 4159) з квартирою [ADDRESS] на даний час вчиняти неможливо, оскільки на вказану квартиру накладено арешт Київським районним судом м. Харкова від 05 квітня 2019 року у справі № 640/1334/19 (а. с. 16, т. 2). Клопотання про зняття арешту з майна залишено судом без задоволення (а. с. 17, а. с. 52 т. 2). 24 липня 2020 року та 28 серпня 2020 року [PERSON] звернувся до генерального прокурора та до прокурора Харківської області зі скаргою відповідно до якої, у провадженні СУ ГУНП в Харківській області за його заявою від 04 червня 2018 року перебувають матеріали кримінального провадження № 12018220480002177 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України. У зазначеному провадженні він є потерпілим. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що нотаріальні дії з квартирою [ADDRESS] вчинювалися з використанням документу, у якому зазначений неіснуючий факт свідоцтва про право власності на житло. Порушення його прав триває зз дня укладення договору купівлі-продажу квартири 17 травня 2018 року за підробленими документами та до цього часу. Однак жодній особі не повідомлено про підозру, не складено обвинувальний акт. Вважає, що слідство не вживає належних заходів та дій, направлених на притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності, закінчення досудового розслідування та передачі обвинувального акту до суду. Просив провести перевірку, чи процесуальним керівником надано вказівки слідчому для виконання слідчих дій; надати прокурору вказівки для виконання певних процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень (а. с. 63, 64 т. 2). 28 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до прокурора Харківської області Фільчакова О.В. зі скаргою, в якій просив повідомити, які конкретно вказівки були надані слідчому процесуальним керівником за йог оскаргою та чи вони виконані; чи проведені на цей час у кримінальному провадженні усі необхідні слідчі дії для прийняття процесуального рішення; які саме слідчі дії для прийняття остаточного процесуального рішення ще не проведені; у чому полягає контроль стану досудового розслідування з 03 березня 2020 року (а. с. 65-66 т. 2). Заступником прокурора області А. Кравченко [PERSON] надано відповідь № 04/2/4-486-18 від 14 серпня 2020 року, відповідно до якої, прокуратурою області розглянуто звернення від 12 серпня 2020 року щодо недотримання розумних строків у кримінальному провадженні № 12018220480002177 від 04 червня 2018 року та з інших питань. Встановлено, що у провадженні СУ ГУНП в Харківській області, перебуває кримінальне провадження за фактом заволодіння шахрайським шляхом правом власності на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] та [PERSON] . Під час досудового розслідування проведено ряд слідчих дій, а саме: допитано свідків, проведено будівельно-технічну, почеркознавчі, технічні експертизи, надані доручення оперативному підрозділу в порядку статті 40, частини шостої статті 218 КПК України, отримано тимчасові доступи до документів, проведено обшуки, направлено запити до державних установ та проведено інші слідчі дії. Вивченням матеріалів кримінального провадження порушення розумних строків проведення досудового розслідування не встановлено, у зв`язку з чим, підстав для вжиття заходів реагування на цей час не вбачається. Хід досудового розслідування контролюється прокуратурою області. Крім того, 31 січня 2020 року в порядку статті 36 КПК України процесуальним керівником надані письмові вказівки та отримано відповідь від слідчого щодо результатів їх виконання (а. с. 67 т. 2). Листом прокурора відділу прокуратури області М. Сагуна № 04/2/4-486-18 від 30 січня 2020 року [PERSON] надано відповідь, відповідно до якої, розглянуто звернення від 12 серпня 2020 року щодо недотримання розумних строків у кримінальному провадженні 12018220480002177 від 04 червня 2018 року та з інших питань. Встановлено, що у провадженні СУ ГУНП в Харківській області перебуває кримінальне провадження № 12018220480002177 від 04 червня 2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України. У вказаному кримінальному провадженні він має статус потерпілого. Вивченням матеріалів провадження встановлено, що з метою повного, всебічного та об`єктивного розслідування обставин необхідно виконати додатковий обсяг слідчих дій, у зв`язку із чим, процесуальним керівником у порядку статті 36 КПК України надано грунтовні письмові вказівки слідчому з метою активізації розслідування та виконання конкретних слідчих дій. Після виконання вказівок прокурора та проведення всіх необхідних слідчих дій буде вирішено питання про притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності. Стан досудового розслідування по вказаному кримінальному провадженню перебуває на контролі керівництва прокуратури області (а. с. 69 т. 2). Листом прокурора відділу прокуратури області Ю. Суворової від 23 жовтня 2020 року [PERSON] надано відповідь, відповідно до якої, Харківською обласною прокуратурою розглянуто звернення від 01 жовтня 2020 року щодо стану досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12018220480002177 від 04 червня 2018 року за частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України. Встановлено, що у провадженні СУ ГУНП в Харківській області, перебуває кримінальне провадження за фактом заволодіння шахрайським шляхом правом власності на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] та [PERSON] . Під час досудового розслідування 31 січня 2020 року в порядку статті 36 КПК України процесуальним керівником надані письмові вказівки та отримано відповідь від слідчого щодо результатів їх виконання. Разом з цим, повідомлено, що 19 жовтня 2020 року процесуальним керівником надані додаткові письмові вказівки щодо проведення необхідних слідчих дій у вказаному кримінальному провадженні, виконання яких наразі триває. На цей час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, за результатами проведення всіх необхідних слідчих дій у провадженні буде прийнято остаточне процесуальне рішення відповідно до вимог статті 283 КПК України (а. с. 70 т. 2). В.о. директора КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради» М.В. Андрієвською старшому слідчому з ОВС СУ ГУНП в Харківській області С.О. Мотузовій надано відповідь № 7232/04-12/19 від 21 червня 2019 року, згідно з якою, Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради розглянуто запит від 06 червня 2019 року № 12953/119-24-2018 щодо надання інформації стосовно вихідного документу Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, який зареєстрований під № 1028951 від 08 травня 2018 року, а також інформації про документ, який було зафіксовано на бланку Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради за № 016274. За результатами розгляду повідомлено, що за вказаними у запиті реквізитами Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради документи не виготовлялися та не видавалися. Одночасно повідомлено, що Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради не здійснювався облік документів, що видавалися на фірмових пронумерованих бланках, зокрема, за вказаним у запиті номером, у зв`язку з чим, у Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради відсутня фактична можливість повідомити який саме документ було видано на бланку за № 016274 (а. с. 71 т. 2). Стосовно вимог про визнання договорів недійсними. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Вирішуючи спір, суд повинен дати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Предметом позову у цій справі, по-перше, є правочини, та, відповідно, первісними (основними) вимогами є вимоги про визнання правочинів недійсними, а саме: договору купівлі - продажу квартири від 17 травня 2018 року № 1497, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є., відповідно до умов якого, [PERSON] продав, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , та договору купівлі - продажу квартири від 14 серпня 2018 року № 4159, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., за змістом якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, договори та інші правочини (частина друга статті 11 ЦК України). Частиною першою статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 657 ЦК України обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст пправочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою - другою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має існувати в момент вчинення правочину та має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину, що узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2020 року у справі № 522/25151/14-ц (провадження № 61-101св19), постанові Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18). Водночас, розглядаючи спір у даній справі, суд виходить з наступного. Частиною першою, пунктами 2, 4 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них. У статті 48 ЦПК України вказано, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки. Відповідно до частини першої статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та розгляду справи судом першої інстанції). Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Верховний Суд у постановах неодноразово наголошував, що під час здійснення правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Правильне визначення складу сторін у справі є запорукою ухвалення законного і справедливого судового рішення. Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. Слід зазначити, що відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19, зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків». Отже, у разі якщо судовим рішенням вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, що не були залучені до участі у справі, це є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц. Неналежний склад відповідачів є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них. Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 640/4057/17, Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у праві № 641/5523/19. Як свідчать матеріали справи, Харківська міська рада, від імені якої діє Закревський А.О., звернулась до суду з позовною заявою про визнання правочинів недійсними, в якій просила визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 17 травня 2018 року № 1497, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є., за змістом якого, [PERSON] продав, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] ; та визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 14 серпня 2018 року № 4159, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., за змістом якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Відповідно договору купівлі-продажу від 17 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. за реєстровим № 1497, [PERSON] (продавець), передав, а [PERSON] (покупець), прийняв право власності на квартиру [ADDRESS] . Квартира складається з двох кімнат, загальною площею 47,7 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м. Згідно з п. 2 договору квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 січня 1996 року № [NUMBER] , зареєстрованого у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 24 січня 1996 року за № П-7-7432 (а. с. 19 т. 1, а. с. 8-9 т. 2). Разом із тим, відповідно до інформації заступника директора департаменту - начальника управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради В.М. Солошкіна № 3064 від 16 квітня 2021 року на підставі розпорядження відділу прниватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації № 383 від 19 січня 2009 року оформлено свідоцтво про право власності № [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтво про право власності на вказану квартиру на ім`я [PERSON] відділом приватизації житлового фонду не оформлювалось та не видавалось (а. с. 24 т. 1). Відповідно до інформації, наданої директором Комунального підприємства КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 05 травня 2021 року та копії свідоцтва про право власностіна житло, виданого 19 січня 2009 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, реєстраційний № 1-09-292292, ця квартира на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частці за кожним на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 січня 2009 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, р. № 1-09-292292, реєстровий номер: П-1-48682, дата реєстрації: 02 червня 2009 року (а. с. 25, 26 т. 1). Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. 14 серпня 2018 року за реєстровим № 4159, [PERSON] (продавець) передав (продав) у власність [PERSON] (покупець) належну продавцю на праві власності квартиру [ADDRESS] (а. с. 5 т. 2) Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно пр ореєстрацію права власності № 134256165 двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] , частка - 1. Державний реєстратор: приватний нотаріус Гібадулова Л.А., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська обл. Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: реєстр № 4159, виданий 14 серпня 2018 року, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Л.А. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42528041 від 14 серпня 2018 року, приватний нотаріус Гібадулова Л.А., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська область (а. с. 7 т. 2). Згідно з п. 2 договору документом, що підтверджкє право власності продавця на відчужуване майно, є договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є. 17 травня 2018 року за реєстровим № 1497. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 17 травня 2018 року за № 26184437, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1554547563101 (а. с. 171 т. 2, а. с. 5 т. 2). Отже, первісною вимогою у даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є. за реєстровим № 1497. Як на правові підстави позовних вимог Харківська міська рада посилається на те, що спірна квартира за життя належала [PERSON] та [PERSON] 17 травня 2018 року, тобто після смерті [PERSON] та [PERSON] , квартира була відчужена [PERSON] у власність [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 17 травня 2018 року № 1497, посвідченого ПН ХМНО Васіковою Л.Є., відповідно до умов якого, продавцем є [PERSON] , якому ця квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 січня 1996 року № [NUMBER] . Проте свідоцтво про право власності на квартиру на ім`я [PERSON] відділом приватизації житлового фонду не оформлювалось та не видавалось. Зазначає, що наведені обставини свідчать, що у [PERSON] за договором купівлі-продажу від 17 травня 2018 за реєстровим № 1497 не було підстав виникнення права власності на спірне житло. Отже, такий продавець не був законним власником квартири [ADDRESS] , то він і не мав права відчужувати її на користь [PERSON] , оскільки не набув правового статусу власника спірного житла та, відповідно, не мав прав щодо розпорядження та продажу спірної квартири, що є підставою визнання правочину недійсним. Сторонами оспорюваного договору є [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець). Позов пред`явлено до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Отже, що стосується первісної вимоги, то позов пред`явлено лише до однієї сторони оспорюваного правочину від 17 травня 2018 року № 1497, тобто відповідачем зазначений лише [PERSON] . Інша сторона договору, [PERSON] , залучений до участі у справі у якості третьої особи - 5. Разом із тим, у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору всі сторони правочину мають залучатися як відповідачі, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них. Таким чином судом встановлено, що у цій справі як відповідач залучений лише [PERSON] (покупець), одна зі сторін оспорюваного правочину (договору купівлі-продажу від 17 травня 2018 року), проте не залучено як відповідача [PERSON] (продавця за оспорюваним договором купівлі-продажу). За таких обставин, міською радою при поданні позову належним чином не було встановлено коло відповідачів (співвідповідачів), які повинні відповідати за даним позовом, позовних вимог до іншої сторони оспорюваного правочину не пред`явлено, клопотань про залучення до участі у справі як відповідача (співвідповідача) протягом розгляду справи не заявлено. Розгляд цих позовних вимог без залучення до участі у справі сторін договору, тобто [PERSON] , неможливий, оскільки рішення ухвалюється щодо сторін (позивача та відповідача) у цивільній справі. Оскільки Харківською міською радою пред`явлено позов лише до однієї сторони договору, а інша сторона оспорюваного договору не була учасником справи, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісної позовної вимоги Харківської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є. за реєстровим № 1497, внаслідок неналежного складу відповідачів, що, відповідно, має наслідком відмову в задоволенні позовної вимоги. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 2-376/1997 (провадження № 61-370св22), 30 липня 2020 року у справі № 670/23/18 (провадження № 61-1621св19), 02 лютого 2022 року у справі № 756/15524/18-ц (провадження № 61-20134св21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). При цьому, позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічною позовною вимогою до належних учасників справи, тому його право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не порушено. Водночас в обгрунтування 2-ї позової вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири від 14 серпня 2018 року № 4159, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., відповідно до умов якого, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру, позивач посилається на те, що вона є похідною позовною вимогою від позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 17 травня 2018 року за реєстровим № 1497 у розумінні частини першої статті 188 ЦПК України, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). У випадку задоволення судом першої вимоги щодо визнання недійсним договору, можна було б стверджувати, що і [PERSON] не мав права розпорядження, в тому числі і права продажу спірного майна у власність [PERSON] . Виходячи зі змісту та правового обгрунтування позову, вбачається, що право позивача порушене насамперед [PERSON] . Зважаючи на доводи та правові підстави позову, на які посилається Харківська міська рада, під час розгляду справи, перш за все, вбачається необхідність встановити фактичні обставини, які необхідні для повного та всебічного розгляду справи, прийняття законного та обгрунтованого рішення, що безпосередньо стосуються особи [PERSON] , який не був залучений стороною до участі у справі. Суд також виходить з того, що [PERSON] до участі у справі не був залучений, проте рішення, ухвалене у цій справі, вплине на його права та законні інтереси. Таким чином, без залучення до участі у справі особи, на права якого вплине рішення у цій справі суд не може давати оцінку підставам та предмету позову, тобто спір не може бути вирішений без залучення усіх належних сторін у справі. За таких обставин, оскільки позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є. за реєстровим № 1497, задоволенню не підлягають, то і позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири від 14 серпня 2018 року, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. за реєстровим № 4159, як похідні вимоги від основної (першої) вимоги, задоволенню не підлягають. Стосовно вимог про визнання спадщини відумерлою та передачу квартири в комунальну власність територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради та витребування спірного майна законним власником з чужого незаконного володіння від добросовісного набувача суд зазначає наступне. Відповідно до положень статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від соби, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі статтею 388 ЦК України у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Добросовісне придбання згідно зі статтею 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року по справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18) та від 20 березня 2019 року № 521/8368/15-ц (провадження № 61-12731св18) за подібних обставин справи зроблено висновок, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням». Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. У частинах першій та третій статті 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади, то й відповідно права на нерухоме майно, яке входить до складу такої спадщини, підлягають державній реєстрації. Згідно статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном». Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West AllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не грунтується на розумних підставах. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Частина перша статті 182 ЦК України визначає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з абз. 3 частини другої статті 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як на правову підставу підставу позову в цій частині позовних вимог Харківська міська рада посилаться на те, що після смерті [PERSON] , [PERSON] залишилась спірна квартира. За заявою [PERSON] Десятою ХДНК було заведено спадкову справу № 62348446, № 244/2018. Ухвалою суду позов [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно залишено без розгляду. Спірна квартира на праві спільної часткової власності належала [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частці за кожним на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 січня 2009 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, р. № 1-09-292292, реєстровий номер: П-1-48682 від 02 червня 2009 року. Водночас відповідно договору купівлі-продажу від 17 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. за реєстровим № 1497, [PERSON] (продавець), передав, а [PERSON] (покупець), прийняв право власності на квартиру [ADDRESS] , Квартира складається з двох кімнат, загальною площею 47,7 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м. Згідно з п. 2 договору квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 січня 1996 року № [NUMBER] , зареєстрованого у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 24 січня 1996 року за № П-7-7432 (а. с. 19 т. 1, а. с. 8-9 т. 2). Разом із тим, відповідно до інформації заступника директора департаменту - начальника управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради свідоцтво про право власності № 1-09-292292 на квартиру [ADDRESS] видано на ім`я [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтво про право власності на вказану квартиру на ім`я [PERSON] відділом приватизації житлового фонду не оформлювалось та не видавалось. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду (частина четверта статті 265 ЦПК України). Таким чином, ухвалення законного та обгрунтованого рішення у даній справі та правильне вирішення справи залежить від встановлення фактичних обставин щодо правомірності виникнення права власності на спірне майно насамперед [PERSON] , оцінки, зокрема огляду судом оригіналів документів, на підставі яких проводилась державна реєстрація права власності, зокрема свідоцтва про право власності на житло від 18 січня 1996 року № [NUMBER] , зареєстрованого у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 24 січня 1996 року за № П-7-7432, та які були надані нотаріусу під час укладення між ним та [PERSON] договору купівлі-продажу від 17 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. за реєстровим № 1497. Наведені факти, які підлягають встановленню, безпосередньо стосуються прав та обов`язків [PERSON] . Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина сьома статті 81 ЦПК України). Проте позивач з клопотанням про витребування доказів, а саме документів, які були надані нотаріусу під час укладення спірного договору, зокрема на підтвердження права власності [PERSON] , з метою надання та оцінки їх судом, до суду не звертався. Під час розгляду справи позивачем також не було заявлено і клопотання про залучення до участі у справі [PERSON] як співвідповідача відповідно до положень частини першої, другої статті 51 ЦПК України. Суд же позбавлений можливості без відповідного клопотання позивача, поданого у передбачений статтею 51 ЦПК України строк, самостійно залучати до участі у справі співвідповідача. Без залучення до участі у справі як сторони [PERSON] , якого відповідні обставини, які підлягають доказуванню у даній справі, безпосередньо стосуються, його пояснень, надання доказів на підтвердження або ж спростування позовних вимог, витребування та огляду документів, які стосуються предмету спору, суд позбавлений можливості належним чином встановити всі фактичні об`єктивні обставини справи, зокрема про те, хто був первісним законним власником спірного майна, як, і встановити той факт, що у подальшому це спірне майно протиправно вибуло з володіння Харківської міської ради, яка б мала стати його власником в порядку визнання такого майна відумерлою спадщиною після смерті [PERSON] та [PERSON] та що Харківська міська рада, яка є законним власником, наділена вимогою до добросовісного набувача в особі [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Крім того, договори купівлі-продажу на даний час не визнано судом недійсними. Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на те, що вимоги про визнання недійсними договорів залишено судом без задоволення, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання квартири відумерлою спадщиною та передачу її в комунальну власність територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради, а також витребування квартири [ADDRESS] , загальною площею 47,7 кв. м., житловою площею 27,7 кв. м., з чужого незаконного володіння від добросовісного набувача в особі [PERSON] на користь Харківської міської ради. Стосовно вимог про скасування записів про право власності на спірну квартиру, суд звертає увагу на таке. У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) вказано, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово -правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95- 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (пункти 84 - 87) звернуто увагу на те, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зазначено, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 13 січня 2022 у справі № 910/17650/19. Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), відповідно до якого, вимоги позивача про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на спірне майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (пункт 100 постанови). Враховуючи позицію Верховного Суду, при наявності підстав для задоволення віндикаційного позову, тобто про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, це не є необхідним та ефективним способом захисту. Крім того, зважаючи на те, що в задоволенні позовних вимог про визнання договорів недійсними, визнання спадщини відумерлою, витребування майна з чужого незаконного володіння судом відмовлено, позовні вимоги про скасування записів про право власності на спірну квартиру також задоволенню не підлягають. Стосовно зустрічного позову суд виходить з наступного. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що право на доступ до суду повинно бути реальним та ефективним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, договори та інші правочини (частина друга статті 11 ЦК України). Частиною першою статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 657 ЦК України обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація. Як на підставу зустрічних позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 17 травня 2018 року між ним, [PERSON] , (покупцем), та [PERSON] (продавцем) було укладено правочин - договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Васіковою Л.Є. за реєстровим № 1497. На підтвердження права власності на зазначену вище квартиру [PERSON] було надано свідоцтво про право власності на житло, видане Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 18 січня 1996 року за № 7-96-57432, зареєстроване у КП «Харківське міське БТІ» 24 січня 1996 року № П-7-7432, Довідка КП «Харківське міське БТІ» № 1028951 від 08 травня 2018 року, Довідка КП «Жилкомсервіс» дільниці № 1 № 64/1 від 08 травня 2018 року з місця проживання, Технічний паспорт від 10 вересня 2012 року. У подальшому, 14 серпня 2018 року, [PERSON] (продавець) відчужив спірну квартиру [PERSON] (покупцю) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Гібадуловою Л.А. Зазначає, що під час укладення договору нотаріусу були надані всі необхідні документи, які нотаріусом було належним чином перевірено та посвідчено договір. Разом із цим, [PERSON] також стверджувала, що має право на зазначену квартиру на підставі відповідних документів, оскільки квартира належала її цивільному чоловіку [PERSON] , який помер. Матеріали справи свідчать, що відповідачами за зустрічним позовом [PERSON] визначив [PERSON] , Харківську міську раду, [PERSON] . Проте як вбачається зі змісту зустрічного позову та відзиву на позовну заяву Харківської міської ради [PERSON] вказує на те, що право власності [PERSON] на момент укладення договору купівлі-продажу від 14 серпня 2018 року було підтверджено договором купівлі-продажу від 17 травня 2018 року № 1497. Зазначає, що 17 травня 2018 року [PERSON] надавались всі необхідні документи для посвідчення договору та реєстрації переходу права власності на майно до [PERSON] . Приватним нотаріусом Гібадуловою Л.А. було перевірено підстави офомлення правочину та реєстрацї права власності. На цей час [PERSON] повернув йому грошові кошти у розмірі вартості квартири згідно з письмовою розпискою, а він фактично повернув [PERSON] квартиру. [PERSON] фактично володіє зазначеною квартирою та утримує її. Зазначив, що він, [PERSON] , не має сумніву щодо добросовісності набуття [PERSON] права власності за договором купівлі-продажу від 17 травня 2018 року, наразі не має до нього жодних претензій ні майнового, ані морального характеру. Юридично оформити ці правовідносини не виявилось можливим у зв`язку із розглядом кримінального провадження, в рамках якого на спірну квартиру накладено арешт. Відповідач - це особа, яка порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача та притягається до участі у справі. Водночас, як на правову підставу та в обгрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] посилається на обставини щодо укладення договору купівлі - продажу спірної квартиривід 17 травня 2018 року, укладеного між ним та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Васіковою Л.Є. за реєстровим № 1497, зокрема надання ним належних правовстановлюючих документів на підтвердження права власності [PERSON] на спірне майно. Відтак фактичні обставини, які підлягають встановленню судом під час розгляду даного позову, безпосередньо стосуються особи [PERSON] як другої сторони правочину. Таким чином, як вбачається з наведеного вище, [PERSON] право позивача не оспорюється, що, зокрема, підтверджується його правовою позицією, викладеною у відзиві на позовну заяву Харківської міської ради. Проте позивачем за зустрічним позовом відповідачем визначено [PERSON] , разом із тим, [PERSON] до участі у справі у якості відповідача (співвідповідача) не залучено. Крім того, слід звернути увагу, що [PERSON] у судовому засіданні не заперечував той факт, що станом на час розгляду справи останнім законним власником спірної квартири, а, відтак, і добросовісним набувачем, є [PERSON] . Суд вважає, що при поданні зустрічного позову позивачем належним чином не було встановлено відповідача, який повинен відповідати за даним позовом, а, отже, визначено неналежний склад сторін. Розглядаючи як первісний, так і зустрічний позов, суд виходить з того, що правильне вирішення справи, насамперед, залежить від встановлення обставин стосовно правомірності підстав виникнення права власності на спірне житло, та факту того, хто саме був законним власником спірної квартири, [PERSON] та [PERSON] або [PERSON] . При цьому суд бере до уваги, що ГУ НП здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12018220480002177 від 04 червня 2018 року за частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України з обставин надходження до Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області заяви [PERSON] про заволодіння невстановленою особою шляхом обману правом власності на квартиру [ADDRESS] ; використання 17 травня 2018 року при укладенні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] підробленого документу - свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 18 січня 1996 року № 7-96-57432, р. № П-7-7432. В межах досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні 05 квітня 2019 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (частина шоста статті 82 ЦПК України). Як було встановлено судом під час судового розгляду та підтверджено поясненнями сторін у справі, районним судом розглядається кримінальне провадження № 12018220480002177 від 04 червня 2018 року стосовно [PERSON] за частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України, фактом вчинення ним шахрайських дій, зокрема надання підроблених правовстановлюючих документів та довідки стосовно спірної квартири та укладення договору купівлі-продажу квартири. Проте матеріали цивільної справи лише містять відомості про те, що проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні, яке тривало. У судовому засіданні [PERSON] зазначив, що у кримінальному провадженні стосовно [PERSON] ухвалено вирок, який станом на час розгляду справи не набрав законної сили. Суд вважає, що фактичні обставини, які встановлювались судом у кримінальному провадженні, є важливими та мають суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки стосуються підтвердження або ж, навпаки, спростування правомірності набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру. Однак жодної іншої інформації стосовно стадії розгляду кримінального провадження та жодних інших доказів, зокрема, числі щодо прийняття остаточних процесуальних рішень у рамках кримінального провадження, протягом судового розгляду цивільної справи сторонами в цій справі не надано, що не дає суду можливості повно та всебічно встановити всі фактичні обставини справи, які стосуються позовних вимог як за первісним так і за зустрічним позовами, належним чином розглянути справу. Крім того, як вже встановлено судом вище, вказана особа, [PERSON] , до участі участі у цій справі як учасник справи, як за первісним так і за зустрічним позовом, залучений не був. Також суд виходить з того, що первісна (основна) вимога про визнання недійсним договору від 17 травня 2018 року № 1497 залишена судом без задоволення через неналежний склад відповідачів, оскільки до участі у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них, та, як похідна вимога, залишена без задоволення вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14 серпня 2018 року № 4159. Та в задоволенні позовних вимог про визнання спадщини відумерлою, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування записів про право власності, як похідних, також відмовлено. У зв`язку із чим, інші позовні вимоги, як такі, що є пов`язаними з первісними вимогами, задоволенню не підлягають. Таким чином, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, з урахуванням встановлених судом обставин, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову. Підсумовуючи вищевикладене, за відсутності будь-якої інформації стосовно стадії розгляду кримінального провадження, зокрема про те, чи було ухвалене остаточне процесуальне рішення у вказаному кримінальному провадженні, та встановлення відповідних обставин під час судового розгляду, що належить до предмету доказування та безпосередньо стосується предмета спору у даній цивільній справі, та, водночас, без належного складу сторін, які беруть участь у справі, а саме, без залучення до участі у справі як учасника справи [PERSON] , суд позбавлений можливості встановити належним чином всі фактичні обставини справи, які мають важливе значення для правильного вирішення справи, що є необхідним під час ухвалення рішення суду, повно та всебічно розглянути позовні вимоги як за первісним так і за зустрічним позовами і ухвалити законне та обгрунтоване рішення. Правовий висновок щодо обґрунтованості відмови у позові, пред`явленого до неналежного відповідача, викладено Великою Палатою Верховного Суду також у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Суд роз`яснює, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом повторно, визначивши належний склад учасників справи, тому його право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не порушено. На підставі викладеного суд доходить висновку про відмову у задоволенні як первісного позову Харківської міської ради так і зустрічного позову [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні як первісного позову Харківської міської ради так і зустрічного позову [PERSON] судові витрати залишаються за позивачами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed