Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до ЛКП «Львівелектротранс», у якому просить визнати право на обмеження (заборону) доступу інших осіб до інформації про штатний оклад (включаючи премії та інші нарахування) шляхом визнання відповідача таким, що не є розпорядником даної інформації в розумінні Закону № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації». Позовні вимоги обгрунтовує тим, що працює юрисконсультом І категорії в ЛКП «Львівелектротранс», що підтверджується Довідкою з місця роботи, та йому стало відомо, що до відповідача впродовж останніх місяців звертались фізичні та юридичні особи (громадські організації, журналісти інтернет-видань та окремі громадяни) щодо надання їм інформації про заробітну плату працівників підприємства, зокрема, інформації про штатний оклад (у тому числі премії та інші нарахування) юрисконсульта ЛКП «Львівелектротранс», тобто інформацію, яка стосується позивача. 21.09.2017 позивач звернувся до ЛКП «Львівелектротранс» із заявою від 21.09.2017 про заборону надання ним такої інформації третім особам з вимогою видати відповідне розпорядження чи наказ, яким би заборонялось посадовим особам відділу кадрів, бухгалтерії підприємства тощо складати та передавати (надсилати) на запити фізичних і юридичних осіб будь-які документи, які б містили вказані вище відомості про зарплату працівників без їхнього дозволу. Згідно з\~листом\~від\~25.09.2017\~№07/1363 відповідач відмовився від взяття на себе зобов`язання про не надання (не розголошення, не поширення) інформації про заробітну плату третім особам. У вищезгаданому листі зазначив, що є висока ймовірність виникнення судових суперечок із сторонніми особами про задоволення їх вимог про надання такої інформації на підставі аргументації, викладеної у п.2.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 10 від 29.09.2016р. «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації», де вказано, що така інформація є суспільно необхідна, а комунальні підприємства є її розпорядниками відповідно до пункту 4 частини другої статті 13 Закону № 2939-VI (додатково щодо суспільно необхідної інформації йдеться у п. 6.4). Просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 17.12.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження. Позивач подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача позовні вимоги визнав повністю, подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ст.206 ЦПК України суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки таке не суперечить вимогам закону та не порушує прав та інтересів інших осіб. Враховуючи те,\~що учасники\~справи належним\~чином повідомлені\~про день\~та час\~розгляду справи,\~суд вважає\~за можливе,\~відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК України,\~розглянути справу\~у відсутності\~сторін на\~підставі наявних\~у справі\~доказів,\~не здійснюючи\~фіксування судового\~процесу. Суд дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Стаття 2 ЦПК України передбачає, що\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо\~захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Отже, законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов`язання вчинити певні дії, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного суду України від 13.04.2016р. у справі № 6-2981цс15. Закон України «Про доступ до публічної інформації» визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених ним Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес. Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених ним Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Право на доступ до публічної інформації гарантується зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом та юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації (пункт 1 та 6 частини першої статті 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Статтею 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено перелік розпорядників публічної інформації, на яких поширюються норми Закону. При цьому, кожний визначений Законом України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації є розпорядником лише щодо певного виду інформації. Так, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів. Також до розпорядників інформації відносяться суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг (пункт4 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»). Крім того, до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті у порядку, передбаченому ним Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють, зокрема інформацією, що становить суспільний інтерес (пункт 4 частини другої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»). Судом встановлено, що ЛКП «Львівелектротранс» є комунальним підприємством, що засноване Львівською міською радою. Таким чином, в розумінні Закону ЛКП «Львівелектротранс» може бути розпорядником інформації щодо використання бюджетних коштів, а також інформації, що становить суспільний інтерес. Частиною п`ятою статті 6 Закону «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних ociб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину. Відповідно до частини третьої статті 8 Господарського кодексу України передбачено, що господарська компетенція органів державної влади та органів місцевого самоврядування реалізується від імені відповідної державної чи комунальної установи. Частиною першою статті 63 ГК України передбачено, що залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства таких видів, як зокрема, комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади. Унітарне підприємство створюється одним засновником, який виділяє необхідне для того майно, формує відповідно до закону статутний капітал, не поділений на частки (паї), затверджує статут, розподіляє доходи, безпосередньо або через керівника, який ним призначається, керує підприємством і формує його трудовий колектив, на засадах трудового найму, вирішує питання реорганізації та ліквідації підприємства. Унітарними є підприємства державні, комунальні, підприємства, засновані на власності об`єднання громадян, релігійної організації або на приватній власності засновника (ч. 4 ст. 63 ГУ України). Комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління (ч. 1 ст. 78 ГК України). Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції в межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами ( ч. 2 ст. 78 ГК України). Відповідно до ч. 3 ст. 78 ГК України майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Відповідно до частини першої стаття 140 ГК України джерелами формування майна суб`єктів господарювання є: грошові та матеріальні внески засновників; доходи від реалізації продукції (робіт, послуг); доходи від цінних паперів; капітальні вкладення і дотації з бюджетів; надходження від продажу (здачі в оренду) майнових об`єктів (комплексів), що належать їм, придбання майна інших суб`єктів; кредити банків та інших кредиторів; безоплатні та благодійні внески, пожертвування організацій і громадян; інші джерела, не заборонені законом. З аналізу вищезазначених норм законодавства України вбачається, що все майно, яким володіє комунальне підприємство, в тому числі доходи від реалізації послуг, є комунальним майном , тобто власністю відповідної територіальної громади. Таким чином, доступ до інформації щодо розпорядження комунальним підприємством комунальним майном, зокрема, інформація про використання коштів, розподіл доходів від надання слуг (продукції, товарів), виплати заробітної плати працівникам, використання вкладів та дотацій з бюджетів, інші витрати та прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримували ці кошти або майно, не може бути обмеженою відповідно до ЗУ «Про доступ до публічної інформації». Крім того, 14 жовтня 2014 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про засади державної антикорупційної політики в Україні (Антикорупційна стратегія) на 2014-2017 роки». В Стратегії вказується про те, що ефективний доступ до інформації, якою володіють органи Публічної влади, інші суб`єкти, є важливою передумовою для запобігання корупції, виявлення га припинення корупційних діянь. Особливе значення має інформація, яка становить суспільний інтерес, а саме відомості про використання бюджетних коштів, розпорядження державним або комунальним майном, особисті доходи, майно, видатки за зобов`язання фінансового характеру публічних службовців. Доступ до інформації є необхідним інструментом для проведення журналістських розслідувань, стимулювання громадянської активності в антикорупційній сфері (підрозділ «доступ до інформації» Розділу 3. «Запобігання корупції»). В юридичній термінології поняття «штатний розпис» визначено в наказі (Головного управління державної служби України «Про затвердження нової редакції Порядку підготовки організаційних документів в Головному управлінні державної служби України та його територіальних органах» від 27 жовтня 2006 року № 350. Згідно вищезазначеного наказу, штатний розпис це перелік посад в установі (організації) із зазначенням їх кількості і розмірів посадових окладів. Аналогічне визначення надається в листі Міністерства праці та соціальної політики міни від 27 червня 2007 року № 163/06/187-07, де означено, що штатний розпис містить назву посад, чисельність працівників і оклади по кожній посаді. Зокрема, штатний розпис та документи про затвердження організаційної структури підприємства відображає кількість структурних підрозділів та їх підпорядкованість, кількість штатних посад, посадові оклади, загальний фонд оплат праці. Оскільки підприємство є державним, а оплата заробітної плати здійснюється за рахунок державного майна, суспільний інтерес до його організаційної структури та штатного розкладу підвищується. Таким чином, запитувана заявником інформація є публічною, а комунальне підприємство є її розпорядником. Відтак, запитувана інформація повинна надаватись підприємством в порядку. Передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації». Як вбачається з листа від ЛКП «Львівелектротранс» від 25.09.2017 комунальне підприємство володіє запитуваною інформацією. Вказаним Законом визначено вили інформації з обмеженим доступом та підстави, за якими розпорядник інформації може обмежити доступ до інформації. Інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; таємна інформація; 3) службова інформація (ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про доступ до публічної інформації») Так, частиною першою ст. 9 Закону передбачено, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 6 Закону до службової інформації може належати така інформація: 1) що міститься і документах суб`єктів владних повноважень, яка становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень, і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень: 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці. При цьому, відповідність одному із зазначених пунктів не означає автоматичне віднесенні інформації до службової. Закон передбачає, що така інформація може бути віднесена до службової, але лише при дотриманні вимог щодо застосування трискладового тесту, передбаченого ч. 2 ст. 6 Закону. Вказаним Законом передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог (трискладовий тест): 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні. У позовній заяві не вказано обгрунтування обмеження доступу до інформації відповідно до вимог Закону. З огляду на вищенаведене, обмеження (заборону) доступу інших осіб до інформації про штатний оклад (включаючи премії та інші нарахування) шляхом визнання ЛКП «Львівелектротранс» таким, що не є розпорядником даної інформації в розумінні Закону № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації», є необґрунтованим тa таким, що суперечить Закону. Отже, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed