Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

У липні 2021 року АТ «Альфа-Банк» звернулося до Великомихайлівського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення 49 477,19 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.06.2007 між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банком було надано відповідачу грошові кошти у розмірі 30\~000,60 дол США, з кінцевим терміном повернення заборгованості 20.06.2010. Разом з тим, [PERSON] договір належним чином не виконала та не повернула кредитні кошти у встановлений термін у повному обсязі. Станом на час подання позовної заяви досі залишається не повернутою заборгованість у сумі 549 24,39 грн. Таким чином, згідно розрахунку позивача 3 % річних від простроченої суми за останні три роки за ч. 2 ст. 625 ЦК України з моменту порушення грошового зобов`язання складають 49\~477,19 грн, які позивач просить суд стягнути з відповідача. 12.07.2021 ухвалою Великомихайлівського районного суду Одеської області справу №\~498/490/21 передано на розгляд за підсудністю до Приморського районного суду м. \~Одеси. 29.11.2021 ухвалою суду у справі відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України. 29.12.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволені, з огляду на наступне. Так, [PERSON] не погоджується із сумою розрахунку заборгованості в розмірі 549\~477,19 грн, так як позивачем всупереч умов договору та приписам чинного законодавства включено відсотки на прострочену заборгованість в сумі 13\~855,21 дол США, які нараховані за період з 21.06.2010 по 25.12.2019, тобто після кінцевого терміну повернення заборгованості та поза межами строку кредитування. У зв`язку з чим, вона не погоджується із сумою розрахунку відсотків за користування грошовими коштами в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. Окрім того, [PERSON] отримала в кредит кошти в іноземній валюті, тому і 3 % річних від простроченої суми за ч. 2 ст. 625 ЦК України мають також розраховуватися в іноземній валюті, а не в її еквіваленті у національній валюті України. За таких обставин, відповідач просить суд відмовити у задоволені позовних вимог та здійснити розподіл судових витрат. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що 21.06.2007 між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) було договір кредиту № 2007/36-19/28, за умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику грошові кошти у сумі 30\~000,60 дол США, зі сплатою 16,5 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості 20.06.2010, а позичальник повернути в повному обсязі кредит із нарахованими відсотками за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями у зазначений термін. 09.01.2019 Великомихайлівським районним судом Одеської області ухвалено рішення у справі № 522/9208/19, яким у задоволені позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту від 21.06.2007 №\~2007/36-\~19/28 відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності, встановленого ст. \~257 ЦК України. Дане рішення позивачем не оскаржувалося та набрало законної сили. 10.09.2019 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». 03.10.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком \~Т.В. вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за № 4038 та за яким стягнено з [PERSON] заборгованість за договором кредиту від 21.06.2007 № \~2007/36-19/28, яка складається: із простроченої суми заборгованості за сумою кредиту 8\~071,07 дол США, із простроченої заборгованості за відсотками та комісією 12\~203,32 дол США та суми плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису 1\~500,00 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості склала 20\~274 ,39 дол США, що на день вчинення виконавчого напису, згідно з офіційним курсом гривні щодо іноземних валют 28,33 грн становить 574\~373,46 грн і 1\~500,00 грн. 08.11.2021 заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № \~522/2443/21 визнано виконавчий напис, вчинений 03.10.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком \~Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 4038 таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, наведеній у постанові від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц. Згідно усталеної судової практики, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). При цьому, чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення. Разом з тим, судом встановлено, що судове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором кредиту від 21.06.2007 № 2007/36-19/28 відсутнє, тобто наявність зазначеної позивачем у відповідача суми заборгованості за вказаним договором не була встановлена у судовому порядку, а навпаки позивачу судом було відмовлено у її стягненні у зв`язку з пропуском строку позовної давності, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних на підставі ч.\~2 ст.\~625 ЦК України. З огляду на викладене, у задоволені позову слід відмовити. Водночас у відзиві на позовну заяву представник відповідача адвокат Соколова А.К. просить суд вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст. 59 Конституції України кожному гарантується право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Представництво інтересів в суді як форма правничої допомоги полягає у сприянні особі у здійсненні нею права на захист, що є способом реалізації нею її прав та обов`язків, у разі неможливості з певних причин взаємодіяти із учасниками правових відносин. Одним із видів представництва є представництво за договором, тобто письмовою угодою, якою особа уповноважує іншу особу представляти її інтереси у правових правовідношеннях, як із судом так і з учасниками судового процесу. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. У відповідності зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У ч.ч. 1, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 01.01.2021 між [PERSON] та адвокатом Соколовою А.К. було укладено договір про надання правової допомоги. Згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 28.12.2021, адвокатом Соколовою А.К. було надано наступні послуги: зустріч, консультація клієнта з вивченням документів та узгодження правової позиції 1 000,00 грн, складання відзиву на позовну заяву 1\~500,00 грн, всього: 2\~500,00 грн. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 26 від 28.12.2021 [PERSON] , на виконання договору про надання правової допомоги від 01.01.2021, сплатила адвокату Соколовій А.К. 2\~500,00 грн. При цьому суд акцентує, що позивач не звертався до суду з заявою про зменшення розміру адвокатських витрат. З огляду на викладене, враховуючи відсутність у справі обґрунтованих заперечень щодо неспівмірності заявленого розміру витрат на оплату правничої допомоги, суд вважає вимоги представника відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2\~500,00 грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню шляхом їх стягнення з позивача на користь відповідача.

Outcome: approved