Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві власності, відповідно до договору дарування. У квартирі зареєстрована відповідачка [PERSON] , але вона фактично не проживає в квартирі, однак добровільно заяву про зняття з реєстраційного обліку не подала. Наявність реєстрації в квартирі особи, яка в ній не проживає, тягне для позивачки додаткові витрати з оплати комунальних послуг, з обслуговування прибудинкової території, тощо, а також перешкоджає розпорядженню цим майном. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати відповідачку, такою що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09.08.2022, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] 03.10.2022 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. 26.10.2022 до суду надійшла заява позивача про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явилась, про день, місце та час судових засідань повідомлялась за адресою, яка зазначена в позовній заяві, яка є адресою реєстрації відповідача, що підтверджується відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА ( [ADDRESS] ), однак в матеріалах справи відсутнє повідомлення про отримання судової повістки відповідачем. Відповідачем не подано заяви про розгляд справи за його відсутності та не подано відзиву на позовну заяву. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про задоволення позову, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антроповим О.Ю., зареєстровано в реєстрі за № 407. Згідно відомостей Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА станом на 27 жовтня 2022 року в квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] . Відповідно до довідки від 26.10.2022, виданою ОСББ "Стар Скай", [PERSON] з 03.10.2021 по теперішній час не мешкає за адресою: [ADDRESS] та не сплачує комунальні послуги, довідка підписана управителем ОСББ [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України, передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Згідно із ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивачка обмежена у здійсненні свого права власності. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] , такою що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмір 726,40грн, та судові витрати на користь держави в розмірі 266,00грн.

Outcome: approved