Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

в жовтні 2014 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , відповідно до якого просить визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,40 кв.м., жилою площею 30,70 кв.м., особистою приватною власністю [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з липня 2006 року по грудень 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. З червня 2010 року у зв`язку із розпадом сім`ї, позивач пішов із сім`ї, почав окремо проживати за іншою адресою, за місцем своєї реєстрації. Позивач посилається на те, що фактично з червня 2010 року сім`я перестала існувати, оскільки жодних сімейно-шлюбних стосунків сторони у справі не підтримували, проживали окремо, спільного господарства не вели, мали окремі бюджети. В червні 2012 року позивачем за власні кошти на підставі договору купівлі-продажу придбано у власність квартиру [ADDRESS] . Позивач вважає, що хоча придбання вказаної вище квартири відбулось і у період, коли сторони по справі перебували у офіційно зареєстрованому шлюбі, однак враховуючи, що з 2010 року не проживали однією сім`єю та шлюбні стосунки були припинені, зазначена квартира є його особистою приватною власністю позивача. Оскільки він має намір продати дане нерухоме майно, однак, зважаючи на те, що квартира юридично була придбана у зареєстрованому шлюбі і для її реалізації необхідна згода відповідача, яку вона не надає, позивач просив в судовому порядку визнати спірну квартиру його особистою власністю. 09.10.2014 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва було відкрито провадження у справі. 02.02.2015 р. відповідач подала письмові заперечення з приводу заявлених позовних вимог, відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позову, оскільки квартира була придбана у шлюбі, який розірвано 11.12.2013 р., а отже вона є спільною власністю подружжя. 24.02.2015 р. позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій останній просить суд встановити факт окремого проживання сторін з червня 2010 року по 11.12.2013 року, та визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,40 кв.м., жилою площею 30,70 кв.м., особистою приватною власністю [PERSON] 20.03.2015 р. [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] в порядку поділу спільного майна подружжя, посилаючись на те, що вона була придбана за час перебування у шлюбі. Дана квартира була придбана ще в 2002 році і лише формально оформлена на ім`я брата позивача, і після її придбання [PERSON] використовував її як офіс для здійснення нотаріальної діяльності. Відповідач зазначає, що факт придбання квартири у шлюбі визнає і сам позивач, оскільки здійснюючи оформлення договору купівлі-продажу квартири у свого брата 20.06.2012 р., він отримував у неї згоду на укладання такої угоди. В подальшому [PERSON] 15.05.2015 р. подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої остання просить з врахуванням частки трьох дітей визнати за нею право власності на 4/5 квартири [ADDRESS] , загальною площею 52,40 кв.м., жилою площею 30,70 кв.м. 18.05.2015 р. Голосіївським районним судом м.Києва у даній справі ухвалено рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 30.09.2015 р. рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 18.05.2015 р. скасовано та ухвалено нове про відмову [PERSON] у задоволенні позову та задоволення зустрічного позову [PERSON] і визнання за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 52,40 кв.м., жилою площею 30,70 кв.м. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.02.2016 р. рішення Апеляційного суду м.Києва від 30.09.2015 р. скасовано та направлено справу на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції. Відповідно до ухвали Апеляційного суду м.Києва від 25.05.2016 р. рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 18.05.2015 р. залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 27.06.2018 р. рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 18.05.2015 р. та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 25.05.2016 р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 12.10.2018 р. [PERSON] подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої останній просить визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,40 кв.м., жилою площею 30,70 кв.м. особистою приватною власністю [PERSON] до моменту її продажу в жовтні 2017 року, оскільки вона придбана за особисті кошти та встановити факт припинення шлюбних відносин між сторонами з червня 2010 року. 07.12.2018 р. справа відповідно до розпорядження керівника апарату суду № 4592 від 06.12.2018 р. в порядку повторного автоматизованого розподілу прийнята в провадження судді Голосіївського районного суду м.Києва Колдіної О.О. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. 24.02.2021 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті. 04.11.2022 р. відповідачем була подана заява про зміну предмету зустрічного позову, однак судом було відмовлено у її прийнятті, оскільки вона подана після вирішення питання про закриття підготовчого провадження. В ході судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив суд позов задовольнити, посилаючись на те, що сторони з червня 2010 року не мешкали спільно, не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету, а кошти, за які була придбана спірна квартира, належали йому і отримані внаслідок здійснення професійної нотаріальної діяльності. Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позову, зазначаючи про те, що хоча в червні 2010 після чергового конфлікту позивач і пішов проживати за адресою: [ADDRESS] , однак вони продовжували підтримувати шлюбні стосунки, позивач періодично повертався і мешкає разом з відповідачем та дітьми, вони спільно відпочивали, мали спільний бюджет, спільно витрачали кошти на утримання дітей. Відповідач вказує на те, що фактично їх шлюб припинився на початку 2013 року і в червні 2013 року позивач звернувся з позовом про розірвання шлюбу. Крім того, відповідач та її представник зазначили, що позивачем не доведено належними доказами джерело походження коштів, які знаходились на депозитному рахунку банку, належність їх йому особисто, а отже не доведено факт придбання квартири за особисті кошти, в зв`язку з чим просили у задоволенні позову відмовити. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що з 29 липня 2006 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 грудня 2013 року було розірвано. Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2014 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 грудня 2013 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що з 2010 року сторони шлюбно-сімейні відносини не підтримують, спільне домашнє господарство не ведуть, тривалий час шлюб існує формально. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Сторони мають трьох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 20 червня 2012 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Зазначена квартира була придбана [PERSON] за згодою [PERSON] , як дружини, заява про що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котенко І.М. Суд не може прийняти до уваги посилання відповідача на те, що квартира в 2002 році фактично була придбана [PERSON] і лише формально оформлена на його брата - [PERSON] , оскільки договір купівлі -продажу квартири від 18.03.2002 р. не визнавався фіктивним у встановленому законом порядку або ж недійсним в частині покупця. Судом встановлено, що [PERSON] з дітьми постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, 05.10.2017 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого є продаж квартири [ADDRESS] . Позивач, звертаючись до суду, просить встановити факт припинення шлюбних відносин його з відповідачем з червня 2010 року, та визнати квартиру [ADDRESS] його приватною власністю до моменту її відчуження 05.10.2017 р., оскільки вона придбана за особисті кошти. За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте ним, нею за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно з ч.7 ст.57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження вимог про припинення шлюбних відносин з відповідачем з червня 2010 року позивачем надано акт КП «Центральний Подільського району м. Києва» від 08 грудня 2014 року, відповідно до якого [PERSON] із червня 2010 року постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Однак, такий доказ не може бути належним та достатнім доказом на підтвердження припинення шлюбних відносин між сторонами, оскільки він не містить відомостей про непроживання в зазначеній квартирі відповідача та неповнолітніх дітей, ведення ними спільного господарства, наявність взаємних прав та обов`язків, тобто обставин, що підлягають доказуванню, а відомості про проживання позивача внесені зі слів сусідів. Уповноваженою комісією обслуговуючої організації не проводились відповідні обстеження квартири на предмет проживання позивача за вказаною адресою з червня 2010 року. Крім того, в якості доказу на підтвердження припинення шлюбних відносин позивач заявив клопотання про допит свідків. В ході судового розгляду цивільної справи в даному складі суду були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , які зазначили, що є мешканцями буд. [ADDRESS] та підтвердили, що позивач з 2010 року мешкає в кв. [ADDRESS] без відповідача. Зазначені покази свідків також не є достатніми доказами на підтвердження саме припинення шлюбних відносин між сторонами з червня 2010 року, що згідно заявлених вимог просить встановити позивач, оскільки факт окремого проживання не є беззаперечним фактом припинення шлюбних відносин між сторонами як членами сім`ї, не свідчить про припинення між ними шлюбних стосунків як чоловіка та жінки, не посвідчує ведення ними окремого господарства або ж наявність окремого бюджету. Зазначені обставини не були відомі свідкам. Натомість судом встановлено, що сторони спільно з дітьми разом проводили відпочинок, позивач в січні 2012 року проживав спільно з відповідачем та дітьми в квартирі по [ADDRESS] , що не заперечувалось позивачем, останній дарував подарунки відповідачу, у т.ч. в лютому 2012 року був придбаний автомобіль «Фіат». Крім того, судом встановлено, що в 2012 році відповідач не мала самостійного доходу та її утримання, як і утримання дітей здійснював позивач, що свідчить про спільність бюджету. Тобто, в ході судового розгляду не здобуто судом та не надано позивачем належних, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження припинення між сторонами шлюбних стосунків з червня 2010 року, а отже такі вимоги не можуть бути задоволені. Не підлягають також задоволенню вимоги позивача про визнання кв. [ADDRESS] його особистою власністю до моменту її відчуження 05.10.2017 р. з огляду на наступне. Для визнання майна особистою приватною власністю одного із подружжя є необхідність доведення перед судом факту набуття такого майна хоча і за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Позивач посилається на те, що спірна квартира була придбана ним за особисті кошти, які знаходились на банківських рахунках, належали йому особисто і були отримані від здійснення нотаріальної діяльності. Як вбачається з матеріалів справи в період з 01.01.2011 р. по 31.12.2011 р.з рахунку позивача [NUMBER] , відкритому у відділенні «Київське регіональне управління «ПАТ «ПОЛТАВА-БАНК» видано кошти в сумі 270060 гривень та прийнято на зазначений рахунок кошти в сумі 284834,71 гривня, 18.09.2007 р. з рахунку № [NUMBER] , відкритому у Філії АБ «ПОЛТАВА-БАНК» видано кошти в сумі 318823 доларів США 44 центи, 08.10.2008 р. з рахунку позивача № [NUMBER] в Філії АБ «ПОЛТАВА-БАНК» у м.Києві позивачу видано кошти в сумі 345110 євро, за період з 01.08.2010 по 31.12.2010 р. з рахунку позивача № [NUMBER] у відділенні «Київське регіональне управління «ПАТ «ПОЛТАВА-БАНК» позивачу видано кошти в сумі 20800 гривень та прийнято на рахунок кошти в сумі 27329,98 гривень, за період з 01.01.2012 р. по 31.05.2012 р. з рахунку позивача № [NUMBER] у відділені ПАТ «ПОЛТАВА-БАНК» позивачу видано кошти в сумі 23100 та прийнято на рахунок кошти в сумі 32350 гривень, за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2011 р. з рахунку позивача в ПАТ «ПОЛТАВА-БАНК» видано кошти в сумі 32000 євро та прийнято на поточний рахунок [NUMBER] євро, що підтверджується довідками ПАТ «ПОЛТАВА-БАНК» № 77/06, № 627/06, 473/06, 76/06, № 78/06. Відповідно до довідки від 23.10.2014 р., виданої Податковою інспекцією у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві (а.с.144, т.с.1) [PERSON] в період з 01.01.2008 р. по 31.12.2012 р. мала сукупний дохід від підприємницької діяльності в сумі 1012500 гривень. Позивач, зазначаючи, що кошти, які знаходились на рахунках в ПАТ «ПОЛТАВА-БАНК» є його особистим майном, не надає доказів щодо джерела походження таких коштів. Як вбачається зі змісту довідки № 473/06, виданої ПАТ «ПОЛТАВА-БАНК» (а.с. 227 т.3), вона видана приватному нотаріусу Тесленку А.О., а отже зазначений рахунок був відкритий позивачем в зв`язку із здійсненням професійної діяльності і отримані кошти від такої діяльності в період шлюбу є спільним майном подружжя. Отже, за відсутності доказів на підтвердження того, що грошові кошти, які знаходились на рахунках в ПАТ «ПОЛТАВА-БАНК», належали особисто позивачу, суд позбавлений можливості прийти до висновку, що придбана кв. [ADDRESS] є особистим майном позивача. Крім того, суд враховує, що відповідач також мала відповідний дохід, достатній для придбання квартири, вартість якої відповідно до договору купівлі-продажу від 20.06.2012 р. становила 109543 гривні. Враховуючи викладене, оцінюючи досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову [PERSON] в зв`язку з відсутністю достатніх, належних доказів на підтвердження припинення між сторонами шлюбних стосунків з червня 2010 року та належності спірної квартири особисто позивачу. Також не підлягають задоволенню вимоги відповідача за зустрічним позовом з огляду на наступне. Як встановлено судом, 05.10.2017 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого є продаж квартири [ADDRESS] . Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї постанови від 21 грудня 2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирі\-шуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що саме по собі ро\-зірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набу\-те за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснює\-ться колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, ос\-кільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим дого\-ворів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 ро\-ку № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подруж\-жя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання май\-ном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено до\-мовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження май\-ном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. В ході судового розгляду встановлено, що квартира була відчужена позивачем без згоди відповідача, а отримані від реалізації квартири кошти не були використані в інтересах сім`ї, оскільки доказів зворотнього суду не надано. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. За відсутності згоди відповідача на відчуження спірної квартири вона має право на відповідну компенсацію вартості своєї частки у спільному майні подружжя. Такої ж позиції дотримується ВС у справі № 755/20923/14-ц провадження № 61-10442св18. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року N 6-486цс16. Отже, в даному випадку, вимоги відповідача за зустрічним позовом про визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , не є належним способом захисту та не можуть бути задоволені судом з огляду на те, що на момент розгляду справи спірна квартира була відчужена. З огляду на викладене, відповідач набуває право на отримання компенсації вартості її частки у спільному майні подружжя, однак такі вимоги не заявлялись. Враховуючи викладене зустрічний позов не підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні як первісного, так і зустрічного позову, судові витрати несуть сторони самостійно.

Outcome: dismissed