Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що сторони є батьками малолітнього сина. Дитина перебуває на утриманні позивачки, оскільки відповідач надає недостатньо коштів на утримання сина. Через це позивачка звернулася до суду з даним позовом та просить суд задоволити позов про стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення повноліття. У строк, встановлений судом, відповідач подав до суду відзив, в якому визнав позов частково. Зазначає, що після виїзду позивачки за кордон постійно перераховує на її банківський рахунок кошти на утримання дитини. Надав суду дублікати квитанцій про перерахунок коштів, де одержувачем є [PERSON] : квитанція P24A2279665812C4080 від 21.05.2022 року на суму 1005, 03 грн.; квитанція P24A1313282D362736 від 20.07.2022 року на суму 1005, 03 грн.; квитанція № 1/2237798409740263 від 25.08.2022 року на суму 2600, 00 грн.; квитанція P24A245549889В59869 від 08.09.2022 року на суму 1315, 08 грн.; квитанція P24A2255200687C9061 від 14.05.2022 року на суму 1005, 03 грн. А тому відповідач позов визнає в частині стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів (заробітку), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Позивачка не з`явилася в судове засідання. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила його задоволити. Додатково зазначила, що позивачка отримує кошти від відповідача, але вони є недостатніми. На даний час позивачка з дитиною перебуває у Німеччині, соціальну допомогу вона не отримала, і кошти на проживання в Німеччині позивачці та дитині надає її мати. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково. Вказав на обставини, зазначені у відзиві. Згідний сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 від свого доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Зазначив, що саме такий розмір аліментів є посильним для його матеріального становища. Також додав, що розмір коштів, які він перераховував позивачці, були між ними узгоджені. Відповідач перераховував значно більші суми, але не всі квитанції може надати. Зважаючи на це позов визнає частково. Заслухавши сторони, дослідивши подані докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи суд вважає,\~ що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне. За положеннями ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно Сімейного законодавства України, обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Закон не передбачає яких-небудь спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей. Згідно ч. 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу), матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як встановлено в судовому засіданні, сторони є батьками малолітньої дитини. Дитина перебуває на утриманні позивачки. Батько дитини, відповідач у справі, надає допомогу на\~утримання сина, що підтверджується наданими квитанціями, але така допомога є недостатньою для утримання дитини. За таких умов у позивачки виникає право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів. Відповідач не довів суду, що між сторонами була узгодженість щодо допомоги саме в такому розмірі, яку він надавав. В судовому засіданні встановлені обставини, що дають змогу для\~ задоволення позову про стягнення аліментів \~в розмірі 1/4 частки від доходу відповідача, щомісячно. В судовому засіданні було встановлено, що позивачка з дитиною проживають в Німеччині, і доводи представника позивачки про те, що позивачка потребує значних коштів для проживання за кордоном, оскільки вона не працює і не отримує допомоги, а проживає виключно на кошти своєї мами і на ті, що перерахував відповідач, виглядають непереконливо. Загальновідомим є факт, що з початком війни Росії проти України до Німеччини прибули українські біженці. Українці можуть за максимально спрощеною процедурою отримати тимчасовий захист з огляду на бойові дії на батьківщині на один рік з можливістю подовження до трьох років. Підставою є §24 Закону про правовий статус іноземних громадян (нім. Aufenthaltsgesetz). Подавати заяву на отримання тимчасового захисту можна одразу після прибуття до Німеччини. Українці, які подали заяву на тимчасовий захист за §24 Закону про правовий статус іноземних громадян, мають право на соціальну допомогу, аналогічну до осіб, які подали заяву на отримання притулку (Asyl). Відповідно до закону про соціальні гарантії для шукачів притулку (Asylbewerberleistungsgesetz - AsylbLG), біженцям надається допомога, яка має покривати витрати на харчування, опалення, одяг, здоров`я і базові побутові витрати, а також «особисті» витрати, такі як, наприклад, відвідання культурних заходів. Суду не були подані докази, про те що позивачка не отримала тимчасового захисту і не має пільг, передбачених для біженців. Адже якби вона виїхала з України не як особа, яка потребує захисту від бойових дій, то вона мала б після спливу 90 днів перебування у Німеччині повернутися в Україну, і через 90 днів мала б право на повторний виїзд. Проте представник позивачки і відповідач пояснили, що з часу виїзду позивачкаи наприкінці лютого 2022 року за межі України вона не поверталася в Україну до цього часу. В судовому засіданні не був доведений той факт, що позивачка потребує значної матеріальної допомоги на утримання дитини, і що саме всю таку допомогу має надати виключно відповідач. Адже обов`язок з утримання дитини покладений на обох батьків. І навіть якщо припустити, що позивачка не оформила соціальну допомогу, і при відсутності доказів того, що її матір утримує і позивачку і її дитину, то малоймовірним видається, що вона спроможна прожити у Німеччині з дитиною на одну тисячу гривень на місяць у відповідному еквіваленті до грошової одиниці Євро. Приймаючи рішення про часткове задоволення позову суд виходить з приписів статті 13 ЦПК України та приймає до уваги розмір прожиткового мінімуму, який встановлений законодавством України для дитини відповідного віку. Саме в такому розмірі відповідач і забезпечував позивачку грошовими коштами. Відповідач надав суду дублікати квитанцій про перерахунок коштів, де одержувачем є [PERSON] , на утримання дитини, і представник позивачки не заперечила, що її довірителька отримувала ці кошти: квитанція P24A2279665812C4080 від 21.05.2022 року на суму 1005, 03 грн.; квитанція P24A1313282D362736 від 20.07.2022 року на суму 1005, 03 грн.; квитанція № 1/2237798409740263 від 25.08.2022 року на суму 2600, 00 грн.; квитанція P24A245549889В59869 від 08.09.2022 року на суму 1315, 08 грн.; квитанція P24A2255200687C9061 від 14.05.2022 року на суму 1005, 03 грн. Суд ще раз наголошує, що обов`язок з утримання дітей покладений на обох батьків, і бездіяльність одного з батьків з утримання дитини не має бути компенсована за рахунок іншого з батьків. На думку суду, за вказаних умов визначений розмір аліментів враховуватиме інтереси дитини, адже він перевищуватиме більше ніж у вдвічі прожитковий мінімум для дитини, що визначений законодавством України. Розподіл між сторонами судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України. Оскільки позивачка була звільнена від сплати судових витрат, то судові витрати повинні бути стягнуті з відповідача на користь держави.

Outcome: approved