Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат у справі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25.04.2013 року [PERSON] підписала заяву №б/н, за умовами якої відповідач мав намір отримати банківські послуги. При підписанні анкети-заяви остання підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає Договір про надання банківських послуг, що укладений між сторонами. Позивач посилається на те, що відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт в розмір, що зазначений у довідці, який в подальшому відповідно до умов Договору був змінений Банком Відповідач зобов`язалась повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору та погашати кредит і проценти, шляхом внесення коштів на картковий рахунок в розмірі не меншому мінімального обов`язкового платежу. В обґрунтування позову Банк зазначає, що відповідач не виконала свої зобов`язання належним чином, в зв`язку з чим виникла заборгованість станом на 16.03.2020 року в розмірі 52098,34грн, з яких: 30871,37 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3281,38 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК України, 14988,53 - пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина), 2457,06 штраф (процента складова). 22.06.2020 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 14.08.2020 р. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач зазначає на необґрунтованість заявлених вимог та недоведеність розміру заборгованості. Відповідач звертає уваги суду, що відповідно до виписку з карткового рахунку, та обставин, про які зазначає Банк в позовній заяві розмір кредитного ліміту на картці був визначений в межах 7200 гривень і після останньої витратної операції 20.08.2016 р. сума використаних коштів Банку становила 7174,44 гривні, після чого будь-яких кредитних коштів вона не отримувала, а отже заборгованість по тілу кредиту не може складати 30871,37 гривень. Відповідач заперечує здійснення нею витрат з призначенням «покупка» в сумі 361,61 гривень, що відображена у виписці, і які здійснювались щомісяця в період з 19.05.2016 р. по 19.11.2019 р.. Згода на здійснення таких операцій відповідачем не надавалась. Крім того,відповідач зазначає, що нею в період з 11.10.2016 р. по 03.03.2020 р. було повністю погашено суму кредитного ліміту і внесено платежі в розмірі 27469,14 гривень. Після 03.03.2020 р. будь-які операції по картці не здійснювались. Відповідач вказує, що позивачем відповідно до розрахунку заборгованості неправомірно застосована підвищена процентна ставка, всупереч встановленим Тарифам банку, про які вона не повідомлялась, Банком проводились списання комісій, згоду на які вона не надавала. В подальшому, з огляду на обсяг доказів, що витребовувався судом, враховуючи заперечення відповідача, розгляд справи відбувався за правилами загального позовного провадження. 29.09.2021 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. Представником позивача подано клопотання про розгляд справи у відсутність представника Банку. Відповідач повторно в судове засідання не з`явилась, про місце і час судового розгляду повідомлялась за місцем реєстрації. Судова повістка повернулась до суду без вручення в зв`язку з відсутністю адресата за даною адресою, а отже відповідач вважається належним чином повідомленою про місце і час судового розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1054 ЦК України, Банк зобов`язаний надати кредит Позичальнику, в розмірі та на умовах, що передбачені кредитним договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що [PERSON] звернулась до АТ «КБ «ПриватБанк» та 25.04.2013 року підписала анкету-заяву №б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Позивачем відкрито відповідачу картковий рахунок та встановлено кредитний ліміт. Відповідно до поданої заяви відповідачем, бажаний кредитний лімі становив 10000 гривень. Відповідачу 25.04.2013 р. видана картка з № [NUMBER] зі строком дії до 12/16 року, а 13.05.2017 р. видана картка [NUMBER] , зі строком дії до 07/20 року. Згідно поданої Банком довідки 25.04.2013 р. відповідачу встановлено кредитний ліміт в сумі 300 гривень, який був змінений і 29.04.2013 року встановлений в сумі 7200 гривень. Також судом встановлено, що 19.04.2016 р. відповідачем був оформлений договір «Миттєва розстрочка», що підтверджується випискою по рахунку та копіє чеку по договору «Миттєва розстрочка», на підставі якого на картковий рахунок відповідача зарахована сума коштів розмірі 6977,19 гривень, і відповідно до якого в період з 19.05.2016 р. по 19.11.2019 р. здійснювались списання коштів в розмірі 361,61 гривня. Зазначена послуга «Миттєва розстрочка» не є окремим договором, а є додатковою послугою Банку, яка була замовлена та підтверджена відповідачем. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складає Договір про надання банківських послуг. Відповідно до наданої позивачем виписки з карткового рахунку вбачається, що Банк виконав свої зобов`язання, відкрив відповідачу картковий рахунок та видав кредитну картку, якою остання користувалась, здійснюючи відповідні платежі. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала і відповідно до наданого позивачем розрахунку, що підтверджений і випискою по картковому рахунку клієнта станом на 16.03.2020 року у відповідача наявна заборгованість в розмірі 52098,34грн, з яких: 30871,37 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3281,38 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, 14988,53 - пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина), 2457,06 штраф (процента складова). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Оскільки в ході судового розгляду знайшов свого підтвердження факт отримання відповідачем кредитних коштів, що підтверджується анкетою-заявою, випискою по картковому рахунку відповідача, розрахунком про розмір заборгованості, суд, враховуючи положення чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог в частині стягнення з відповідача суми боргу за тілом кредиту в розмірі 30871,37 грн. Також є обґрунтованими вимоги позивача щодо нарахування відсотків на прострочене тіло кредиту відповідно до ст.625 ЦК України в сумі 3281,38 гривень. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц, провадження N 14-16цс18. З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних, нарахованих відповідно до ст.625 ЦК України, в сумі 3281,38 гривень підлягають задоволенню. Однак, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та штрафів не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений. Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Як вбачається з матеріалів справи відповідач не підписувала Умови та правила надання банківських послуг, а положення анкети-заяви не містять інформацію про встановлений розмір процентів, що нараховуються за користування кредиту, розмір неустойки та інші платежі. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати комісії та неустойки. Відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» було дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Враховуючи викладене, за наявними в матеріалах справи письмовими доказами суд позбавлений можливості прийти до обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача нарахованих пені та штрафів, оскільки такі вимоги не були доведені позивачем належними і допустимими доказами. З огляду на зазначені обставини позов підлягає задоволенню частково. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі, пропорційному до розміру задоволених вимог. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст.4, 5, 77, 81, 141, 263-265, 273, ЦПК України, суд

Outcome: partial