Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

19 квітня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнених позовних вимог посилалася на те, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема на житловий будинок [ADDRESS] , який належав померлій на підставі свідоцтва про право власності на 1/2 частку будинку, виданого 09 липня 1996 року Новомосковською районною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№ 1-9999 та свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку, виданого 09 липня 1996 року Новомосковською районною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№ 1-9996, зареєстрованих в Новомосковському БТІ. За життя, [PERSON] заповіту не складала. На момент відкриття спадщини, позивач [PERSON] була зареєстрована та проживала разом зі спадкодавцем [PERSON] . Донька спадкодавця [PERSON] (мати позивача) - спадкоємиць першої черги спадкування, яка померла [INFO] та сестра позивача [PERSON] - спадкоємець п`ятої черги спадкування з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертались. З метою оформлення своїх спадкових прав після смерті бабусі [PERSON] , позивач [PERSON] звернулася до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , проте відповіддю державного нотаріуса Крутько Л.П. від 14 лютого 2018 року за вих. № 247/02-14 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з розбіжностями в прізвищі спадкодавця та власника спадкового майна, а саме: у свідоцтві про смерть, копії паспорта громадянина України прізвище спадкодавця зазначено [PERSON] , в той час яку свідоцтві про право власності на 1/2 частку будинку від 09 липня 1996 року за р.№ 1-9999 та свідоцтві про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку від 09 липня 1996 року за р.№ 1-9996, видані Новомосковською районною нотаріальною конторою Дніпропетровської області на ім`я [PERSON] , а зареєстровані в Новомосковському БТІ за (російською) БЕлИченко. В зв`язку з наведеним, в позовній заяві позивач [PERSON] просила суд: -встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що свідоцтво про право власності на 1/2 частку будинку від 09 липня 1996 року за р.№ 1-9999 та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку від 09 липня 1996 року за р.№ 1-9996 видані Новомосковською районною нотаріальною конторою Дніпропетровської області на ім`я [PERSON] , фактично були видані на ім`я [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] ; - визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 70,3кв.м., житловою площею 37,5кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - Літ. «А»; літньої кухні - літ. «Б»; вбиральні - літ. «В»; гаражу - літ. «Г»; колодязя № 1, забору № 2, 3, 5, в порядку спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 21 квітня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23 червня 2021 року зобов`язано Новомосковську районну державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 15 серпня 2022 року закрите підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляд по суті. Ухвалою суду від 20 жовтня 2022 року до участі у справі залучені в якості правонаступника третьої особи залучено Новомосковську районну державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, згідно заяви просила розглядати справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник відповідача - Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі. Представник третьої особи - Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] у віці 67 років померла бабуся позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , про що 25 січня 2008 року Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис за № 11, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25 січня 2008 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, зокрема на житловий будинок [ADDRESS] , який належав померлій на підставі свідоцтва про право власності на 1/2 частку будинку, виданого 09 липня 1996 року Новомосковською районною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№ 1-9999 та свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку, виданого 09 липня 1996 року Новомосковською районною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№ 1-9996, зареєстрованих в Новомосковському БТІ. За життя, [PERSON] заповіту не складала, що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Орлівщинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за № 2519. Встановлено, що у встановлений законом строк з метою оформлення своїх спадкових прав після смерті бабусі [PERSON] , позивач [PERSON] звернулася до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської областііз заявою про прийняття спадщини, а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , проте відповіддю державного нотаріуса Крутько Л.П. від 14 лютого 2018 року за вих. № 247/02-14 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з розбіжностями в прізвищі спадкодавця та власника спадкового майна, а саме: у свідоцтві про смерть, копії паспорта громадянина України прізвище спадкодавця зазначено [PERSON] , в той час яку свідоцтві про право власності на 1/2 частку будинку від 09 липня 1996 року за р.№ 1-9999 та свідоцтві про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку від 09 липня 1996 року за р.№ 1-9996, видані Новомосковською районною нотаріальною конторою Дніпропетровської області на ім`я [PERSON] , а зареєстровані в Новомосковському БТІ за (російською) БЕлИченко. Так, дійсно зі змісту свідоцтві про право власності на 1/2 частку будинку від 09 липня 1996 року за р.№ 1-9999 та свідоцтві про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку від 09 липня 1996 року за р.№ 1-9996 вбачається, що вони видані Новомосковською районною нотаріальною конторою Дніпропетровської області на ім`я [PERSON] , а зареєстровані в Новомосковському БТІ за (російською) БЕлИченко. В той же час, паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 31 жовтня 2001 року Новомосковським РВ УМВС України в Дніпропетровській області на ім`я [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] . Крім того, на стор. № 2 цього ж паспорта вбачається, що він виданий на ім`я (російською) [PERSON] . З довідки Виконавчого комітету Орлівщинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за № 2519 слідує, що на момент смерті, тобто [INFO] [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею в зазначеному житловому будинку проживали та були зареєстровані: онука [PERSON] (позивач) та правнук [PERSON] , [INFO] . Судом також встановлено, що свідоцтво серія [NUMBER] про народження матері позивача [PERSON] , [INFO] , видане 09 січня 1961 року на ім`я (російською) [PERSON] . Батьками [PERSON] зазначені: батько - (рос.) [PERSON] та мати [PERSON] , актовий запис № 19 від 09 січня 1962 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що свідоцтво про право власності на 1/2 частку будинку від 09 липня 1996 року за р.№ 1-9999 та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку від 09 липня 1996 року за р.№ 1-9996 видані Новомосковською районною нотаріальною конторою Дніпропетровської області на ім`я [PERSON] , фактично були видані на ім`я [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , а наявні розбіжності в прізвищі спадкодавця та власника спадкового майна виникли у зв`язку з неправильним його перекладом з російської мови на українську. Вирішуючи питання по суті в частині позовних про встановлення факту, що має юридичне значення, суд застосовує наступні норми права. У відповідності до статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені у документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Враховуючи надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшли підтвердження факти, на які посилається позивач, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, суд виходить з наступного. Як вже встановлено вище, [INFO] у віці 67 років померла бабуся позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , про що 25 січня 2008 року Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис за № 11, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25 січня 2008 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, зокрема на житловий будинок [ADDRESS] , який належавпомерлій на підставі свідоцтва про право власності на 1/2 частку будинку, виданого 09 липня 1996 року Новомосковською районною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№ 1-9999 та свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку, виданого 09 липня 1996 року Новомосковською районною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№ 1-9996, зареєстрованих в Новомосковському БТІ. За життя, [PERSON] заповіту не складала, що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Орлівщинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за № 2519. Згідно свідоцтва про право власності на 1/2 частку будинку, виданого 09 липня 1996 року Новомосковською районною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№ 1-9999 та свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку, виданого 09 липня 1996 року Новомосковською районною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№ 1-9996, зареєстрованих в Новомосковському БТІ вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] складається з: житлового будинку - Літ. «А», житловою площею 37,5 кв.м., з надвірними побудовами літньої кухні - літ. «Б»; вбиральні - літ. «В»; гаражу - літ. «Г»; колодязя № 1, забору № 2, 3, 5. Згідно висновку про вартість об`єкта незалежної оцінки житлового будинку [ADDRESS] , загальна площа якого - 70,3 кв.м. та житлова - 37,5 кв.м. Спадкова справа № 404/2008після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , заведена 21 травня 2008 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою, номер у спадковому реєстрі 44726876, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 65395574 від 01 липня 2021 року, Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 14663505 від 21 травня 2008 року. Так, згідно матеріалів спадкової справи № 404/2008 вбачається, що у встановлений ст. 1270 ЦК України строк із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] звернулася онука спадкодавця, тобто позивач [PERSON] . Інші спадкоємці судом не встановлені. Встановлено, що на день смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] разом зі своєю онукою, тобто позивачем [PERSON] , [INFO] та правнуком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою № 44-3, виданою 23 березня 2021 року Орлівщинським старостинським округом ; 3 Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області та довідкою Виконавчого комітету Орлівщинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за № 2519. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог в цій частині, суд застосовує наступні норми права. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1258 ЦК України, 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1262 ЦК України передбачено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Статтею 1263 ЦК України визначено, що у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Статтею 1265 ЦК України встановлено, що 1. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.2. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування. Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Якщо на спадкоємця за заповітом, який відмовився від прийняття спадщини, було покладено заповідальний відказ, обов`язок за заповідальним відказом переходить до інших спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину, і розподіляється між ними порівну. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через відповідь нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України вона обрала правильний спосіб захисту свого порушеного права. Враховуючи те, що право власності спадкодавця доведено наведеними вище обставинами та доказами, позивач [PERSON] є єдиною спадкоємицею за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , яка відповідно до приписів ст. 1270 ЦК України фактично прийняла спадщину, але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла через наявність розбіжностей у прізвищі спадкодавця та власника спадкового майна, у зв`язку з чим суд вважає, що за нею належить визнати право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 70,3 кв.м., житловою площею 37,5 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - Літ. «А»; літньої кухні - літ. «Б»; вбиральні - літ. «В»; гаражу - літ. «Г»; колодязя № 1, забору № 2, 3, 5, в порядку спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON] , померлої [INFO] . Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. У відповідності до ст. 133 ЦПК України, 1. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 2. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 3. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved