Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

В лютому 2022 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про розподіл майна подружжя, в якій просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 22.11.2003 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу вони мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти 27.12.2005 року вони придбали житловий будинок під [ADDRESS] , загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею 37,6 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу жилого будинку від 27.12.2005 року. Однак, право власності було зареєстроване лише на відповідача. На сьогоднішній день сімейні відносини між ними погіршились, у добровільному порядку відповідач відмовляється вирішити питання про розподіл спільного майна подружжя. В зв`язку з цим, вона вимушена звернутись до суду із зазначеним позовом. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги повністю та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Пояснив, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі, 27.12.2005 року його батько [PERSON] передав йому в борг особисті кошти в сумі 4000 доларів США (на той момент за курсом 20000 гривень), для придбання будинку. Позивачка про це знала, тому питання на кого буде оформлюватись придбане житло не ставилося взагалі. Зазначені гроші були передані батьком [PERSON] особисто продавцю [PERSON] , у його присутності і присутності нотаріуса Ісакової Л.В. Зазначив, що на час придбання будинку, позивачка не працювала, вона вийшла на роботу наприкінці 2005 року, після перебування у відпустці по догляду за дитиною. На той час працював лише він. Тобто спільних коштів набутих за час шлюбу не було. Ані позивачка, ані він особисто не приймали матеріальної участі у покупці будинку, оскільки будинок було придбано виключно за гроші його батька. Просить відмовити в задоволені позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є батьком відповідача [PERSON] 22.11.2003 року його син одружився з позивачкою [PERSON] . Оскільки у молодого подружжя грошей було недостатньо, він вирішив купити їм будинок для спільного проживання. 27.12.2005 року при укладанні договору купівлі-продажу жилого будинку, у державного нотаріуса він передав продавцю [PERSON] гроші за будинок в сумі 20000 гривень, що на той час дорівнювало 4000 доларів США. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю відповідача [PERSON] 22.11.2003 року її син одружився з позивачкою [PERSON] . Оскільки у молодого подружжя грошей було недостатньо, її чоловік [PERSON] вирішив купити їм будинок для спільного проживання. 27.12.2005 року її чоловік взяв гроші в сумі 4000 доларів США та вони разом з сином поїхали до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу жилого будинку за адресою: [ADDRESS] . Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 263\~ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України). Судом встановлено, що 22.11.2003 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.14). На теперішній час шлюб не розірвано. Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.15). У період перебування у шлюбі, 27 грудня 2005 року було придбано житловий будинок під [ADDRESS] , загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею 37,6 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу жилого будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Другої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Ісаковою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №5709 (а.с.20). Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.3, ч.4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Частиною 2 ст.183\~ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно з ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~року №11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (Постанова Верховного Суду України № 6-843цс17 від 24.05.2017, постанови Верховного Суду № 235/9895/15 від 06.02.2018, № 404/1515/16-ц від 05.04.2018 та постанова Великої Палати Верховного Суду № 372/504/17 від 21.11.2018). Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65\~СК України. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. В матеріалах справи відсутні письмові докази на підтвердження того факту, що грошові кошти на придбання будинку надавались батьком відповідача [PERSON] . Таким чином, враховуючи, що спірний житловий будинок набуто сторонами за час шлюбу, то він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність за позивачем та відповідачем по 1/2 частині будинку [ADDRESS] . Задовольняючи позовні вимоги, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 1994,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved