Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

в лютому 2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що із 20.07.2007 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16.07.2021 року. В період шлюбу у сторін народились діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із позивачем в квартирі, яка належить їй на праві власності. Позивач вказує, що, перебуваючи у шлюбі, у позивача та відповідача почали виникати непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні дітей, оскільки, відповідач ніколи не враховував потреби дітей, не приймав участі у їх житті, а, навпаки, чинив моральний тиск відносно позивача та дітей. Останні, ніколи не отримували належної батьківської любові від відповідача. Позивач жодним чином не перешкоджала та не перешкоджає спілкуванню відповідача із дітьми. Однак, з метою забезпечення найбільш комфортних умов життя для дітей, позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом, оскільки, вважає за необхідне визначити місце проживання дітей разом із нею. Крім того, позивач вказала, що діти не будуть змінювати свого постійного місця проживання, лікарні, в яких проводяться медичні обстеження, що буде відповідати їх інтересам та стабільності адаптації в соціумі. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 09.02.2022 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В травні 2022 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволення позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що на момент подання даного позову позивач разом із дітьми виїхали з м. Києва до Російської Федерації на постійне місце проживання без відома та без згоди батька. Відповідачу невідомі умови, в яких на даний час знаходяться його діти, та чи забезпечено позивачем їх належне виховання та утримання. Доводи позивача про те, що відповідач не приймав участі в житті дітей не відповідають дійсності. Відповідач сумлінно виконував свої батьківські обов`язки, брав участь у вихованні дітей, їх навчанні та матеріальному забезпеченні. Відповідач вважає, що примусове передання дітей на постійне місце проживання із матір`ю до іншого міста чи країну призведе до необхідності зміни соціального оточення дітей, місця їх навчання, що може порушити стабільність їх життя, та призвести до завдання дітям фізичної або психологічної шкоди. За викладених обставин, підстави для задоволення позову відсутні. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.08.2022 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у письмовому відзиві на позов. Третя особа в судове засідання явку свого представника не забезпечила. В матеріалах справи містяться письмові пояснення на позов, відповідно до яких третя особа вказала на неможливість проведення роботи щодо обстеження умов проживання, з`ясування інших обставин та підготовки висновку до суду щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , в зв`язку з перебуванням позивача разом із дітьми за межами України. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі третьої особи. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що із 20.07.2007 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16.07.2021 року у справі № 752/8592/21. В період шлюбу у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 13.12.2021 року, діти зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . В позові, який було подано до суду в лютому 2022 року, - було зазначено, що позивач фактично проживає в квартирі в м. Києві разом із дітьми, та немає наміру змінювати місце проживання дітей, що буде відповідати їх інтересам. Однак, із наявних у справі доказів вбачається, що із серпня 2021 року та на даний час діти разом із позивачем перебувають за межами України, на території Російської Федерації, в т.ч. в зв`язку із наявністю у позивача трудових відносин із ТОВ «Домофф-Групп», яке розташоване в м. Москва РФ. Відповідно до письмових пояснень Служби у справах дітей та сім`ї від 02.08.2022 року № 100/09-1207, орган опіки та піклування вказав на те, що дитина сторін [PERSON] , [INFO] досягла 14 років, а тому за вимогами закону може сама визначити з ким із батьків їй проживати, в зв`язку з чим відсутні підстави для надання висновку із розв`язання спору в частині визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] . Крім того, було встановлено, що позивач разом із дітьми перебуває за межами України, а тому орган опіки та піклування позбавлений можливості провести роботу щодо обстеження умов проживання, з`ясування інших обставин та підготовки висновку до суду щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] . В обґрунтування позову було зазначено, що наявні підстави для визначення місця проживання дітей з метою забезпечення найбільш комфортних умов життя для дітей, що відповідатиме їх інтересам. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала на відсутність доказів щодо умов, в яких на даний час знаходяться діти, відсутність даних про належне забезпечення позивачем їх належного утримання та виховання, а тому відповідач вважає, що примусове передання дітей в судовому порядку на постійне місце проживання разом із матір`ю до іншого міста та країни призведе до необхідності зміни соціального оточення дітей, місця їх навчання, що може порушити стабільність їх життя та негативно вплинути на них в подальшому. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до частин 1, 2 та 3 статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. На час розгляду даної справи донька сторін [PERSON] , [INFO] , досягла чотирнадцятирічного віку та вправі самостійно визначати своє місце проживання Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги вік дитини та те, що за законом вона вправі самостійно обирати своє місце проживання, а тому суд вважає, що в частині позовних вимог щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , слід відмовити з огляду на безпідставність пред`явлення позовних вимог в цій частині. В частині позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до частин другої, восьмої, дев`ятої статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до положень ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Аналіз вказаних положень національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України. При розгляді даного спору, суд звертає увагу також на те, що чинним законодавством передбачено ряд гарантій неповнолітніх дітей, які мають бути дотримуватись як їх батьками так і органами державної влади, при вирішенні спорів між ними. Зокрема, статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Крім того, згідно із положеннями частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Однак, у матеріалах даної справи відсутній письмовий висновок органу опіки та піклування щодо вирішення спору, що виник між сторонами, який у цій категорії справ є обов`язковим, та надати зазначений висновок не вбачалось можливим з огляду на перебування позивача разом із дитиною в іншій державі. Згідно з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20 «Про внесення змін до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. Також до висновку органу опіки та піклування повинні бути додані документи, які підтверджують викладені у ньому обставини. Орган опіки та піклування повідомив суд про неможливість надання висновку щодо спору в частині визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] разом із матір`ю, оскільки, як позивач, так і дитина фактично перебувають за межами України, а тому орган опіки та піклування був позбавлений можливості провести роботу щодо обстеження умов проживання, з`ясування інших обставин та підготовки висновку до суду. Як встановлено судом, на даний час позивач разом із дітьми проживає за межами України, що позбавляє можливості Службу у справах дітей надати відповідний висновок про доцільність чи недоцільність визначення місця проживання дитини, який у цій категорії справ є обов`язковим. Варто вказати про те, що наявні у справі докази не є належними та таким, що беззаперечно підтверджують обґрунтування позовних вимог, та доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом із позивачем. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог в цій частині не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги недоведеність позовних вимог в частині визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , відсутність висновку органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини разом із матір`ю, відсутність обстеження умов проживання дитини на даний час, які б беззаперечно доводили наявність обґрунтованих підстав для визначення місця проживання дитини разом із позивачем, а тому в задоволенні зазначених позовних вимог слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed