Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

Позивачка, звернувшись до суду із даним позовом, посилається на те, що їй та п`ятьом іншим співвласникам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] передано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,0886 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Зазначає, що після смерті [PERSON] та [PERSON] право власності на їхні частки перейшло [PERSON] , який подарував ці 2/5 частки відповідачу [PERSON] . Після смерті [PERSON] його частка земельної ділянки перейшла до [PERSON] , яка продала її [PERSON] . Співвласник [PERSON] також помер і спадкоємцем за заповітом на спадкове майно є відповідач [PERSON] . Позивачка вказує, що згідно Державного акту вона має право на 1/5 частки вказаної земельної ділянки, тому просить визначити цю частку та визнати за нею право власності. Позивачка в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Данилець подав заяву про розгляд справи у його та позивачки відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідачі в судове засідання також не з`явилися, подали суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності, щодо задоволення позову та визначення частки вказаної земельної ділянки та визнання за позивачкою права власності на неї. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши заяви сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, дослідивши докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пункт 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 307 ЦК України співвласники мають\~право на\~виділ у\~натурі частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~крім випадків,\~установлених законом. У\~разі виділу\~частки із\~майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~вважається,\~що частки\~кожного із\~співвласників у\~праві спільної\~сумісної власності\~є рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними,\~законом або\~рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому\~статтею 364\~цього Кодексу. Так, згідно п. 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року\~частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Частиною першою ст. 86 ЗК України визначено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно із пунктом «г» частини 1\~статті 87 Земельного кодексу України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду. У відповідності до частин 4,5 ст. 89 ЗК України співвласники земельної\~ділянки,\~що перебуває\~у спільній\~сумісній власності,\~мають право\~на її\~поділ або\~на виділення\~з неї\~окремої частки,\~крім випадків,\~установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ч. 2\~ст. 321 ЦК України\~особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 847654 виданого Коломийською міською радою 11 березня 2008 року земельна ділянка з кадастровим номером 2610600000:24:003:0026, площею 0,0886 га передана у спільну сумісну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд п`ятьом співвласникам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). На даний час власником 3/5 часток спірної земельної ділянки є відповідач [PERSON] на підставі договору дарування від 05 жовтня 2018 року та договору купівлі-продажу, що підтверджується копією договору та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 13-15). Відповідач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом на спадкове майно після смерті ще одного із співвласників - [PERSON] . Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що\~відповідно до Державного акту вказаним у ньому співвласники належала земельна ділянка і їхні частки є рівним, то суд вважає можливим визначити частку позивачки у спірній земельній ділянці та визнати за нею право власності на неї шляхом задоволення вказаного позову. На підставі наведеного та ст.ст. 15, 16, 307, 321, 328, 355, 392 ЦК України, 86, 87, 89 ЗК України

Outcome: approved