Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивує тим, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] до 02 жовтня 2000 року. Позивачка припинила шлюбні відносин з [PERSON] з 1993 року. Таке рішення було нею прийнято через зловживання останнім алкоголем, веденням аморального способу життя, небажанням працювати. Саме з 1993 року позивач мешкала окремо від [PERSON] , самостійно утримувала себе. Працюючи головним бухгалтером в ЖКО Позивач накопичувала напротязі декількох років гроші на придбання власного житла. Та 06 грудня 1999 року придбала квартиру за 6000 гривень. 3000 гривень було передано продавцю вищезазначеної квартири до укладання договору, а решта 3000 гривень позивачкою було сплачено 01 січня 2000 року. Тільки після сплати усієї суми договір купівлі-продажу було посвідчено в КП ДОП "Криворізьке БТІ" що підтверджується записом в реєстровій книзі № 47 п за номером 450. Після придбання квартири, я зареєструвалася у ній, мешкала, сплачувала комунальні платежі. Відповідач ніколи не був зареєстрований у зазначеній квартирі, не приймав жодної участі ні в моєму житі, ні в житті нашої на той час повнолітньої доньки. У жовтні 2000 року Позивач нарешті знайшла Відповідача та вмовила його офіційно оформити розірвання нашого шлюбу. Після цього Відповідач та Позивач не підтримували жодних відносин та не спілкувалися. 01 жовтня 2020 року Позивач звернулася до нотаріуса з приводу оформлення угоди купівлі - продажу квартири, але нотаріус повідомила, що я маю привести колишнього (на цей час) чоловіка задля отримання згоди на продаж моєї квартири. Саме тоді, у жовтні 2020 році позивач дізналася про своє порушене право та на сьогоднішній день вимушена звернутися до суду з позовом про визнання майна особистою власністю. Крім того, представник позивача вважає, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, просить суд визнати за [PERSON] право власності на квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] , загальною площею 42,3 кв. м, житлова площа 25,2 кв.м. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник позивача адвокат Глазунова А.М. надала на адресу суду заяву про перенесення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю. Відповідач в судові засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України про перебування в провадженні цивільної справи, заяв про відкладення розгляду справи не надавав. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, однак в судові засідання не з`явився, у встановлений судом термін відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони з 02 березня 1980 року перебували у шлюбі, який розірвано 02 жовтня 2000 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] , виданим 02.10.2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Дзержинської районної ради міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с. 9-11). У період шлюбу 06.12.1999 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Уколовою Н.М., реєстраційний номер 4873 [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 42,3 кв. м, житлова площа 25,2 кв.м. (а.с. 13-16). Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до вимог ст. 21 Сімейного Кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до роз`яснень п.п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК Українитаст.372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України). Отже, спірна квартира набута позивачем у період шлюбу, проте за її власний кошт, що не спростовано відповідачем. Разом із цим, суд враховує, що шлюб між сторонами розірвано більше 20 років тому, за цей час відповідач з позовом про поділ майна не звертався, що свідчить про відсутність претензій з його боку щодо даної квартири. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні і зазначені вище фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного, враховуючи положення ст.ст. 57, 60, 63 СК України, ст. 368 ЦК України,

Outcome: approved