Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини та на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку, посилаючись на те, що з 2017 року, позивачка разом з [PERSON] знаходилась у фактичному шлюбі, але офіційно наші відносини не реєстрували. Під час спільного життя у сторін народились діти: син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим на підставі актового запису № 01, зробленим Виконавчим комітетом Хорошівської селищної ради Харківського району Харківської області 15 січня 2018, та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим на підставі актового запису № 02, зробленим Виконкомом Борівської сільської ради Зміївського району Харківської області 24 лютого 2020. З лютого 2021 року позивачка з відповідачем фактично припинили шлюбні стосунки та разом не мешкають. Позивачка разом з дітьми переїхала мешкати до своєї мами, яка їй допомагає їх виховувати. З того часу наші неповнолітні діти мешкають разом з позивачкою, та знаходиться на її утриманні. На даний час позивачка не працює, займаюся доглядом за дітьми, які проживають з нею та знаходяться на її утриманні. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, участі у вихованні фактично не приймає, одній мені забезпечувати та виховання дітей важко, у зв`язку з чим позивачка змушена звернутись до суду. Відповідач працює, але не офіційно, має хороший стан здоров`я, нікому іншому а не платить та інших дітей не має. У судове засідання позивачка не з`явилася, надавши суду заяву з проханням справу слухати у її відсутність, позов підтримала, прохала задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, зокрема через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Тому, суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності відповідача по наявним матеріалам справи в заочному порядку відповідно до ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 2017 року, позивачка разом з [PERSON] знаходилась у фактичному шлюбі, але офіційно наші відносини не реєстрували. Під час спільного життя у сторін народились діти: син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим на підставі актового запису № 01, зробленим Виконавчим комітетом Хорошівської селищної ради Харківського району Харківської області 15 січня 2018, та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим на підставі актового запису № 02, зробленим Виконкомом Борівської сільської ради Зміївського району Харківської області 24 лютого 2020. З лютого 2021 року позивачка з відповідачем фактично припинили шлюбні стосунки та разом не мешкають. Позивачка разом з дітьми переїхала мешкати до своєї мами, яка їй допомагає їх виховувати. З того часу наші неповнолітні діти мешкають разом з позивачкою, та знаходиться на її утриманні. На даний час позивачка не працює, займаюся доглядом за дітьми, які проживають з нею та знаходяться на її утриманні. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, участі у вихованні фактично не приймає. Відповідач працює, але не офіційно, має хороший стан здоров`я, нікому іншому а не платить та інших дітей не має. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей І фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Дітям повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум, встановлений законом для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. На підставі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до п.17 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 ст.191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи матеріальне становище позивача, матеріальний та сімейний стан платника аліментів, суд вважає, що відповідач взмозі надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно і до досягнення дітьми повноліття. Положеннями ч. 1 ст. 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 2, 4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, необхідною умовою утримання дружини, з якою проживає дитина є можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу. Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Отже, аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини. Враховуючи матеріальне становище позивача, матеріальний та сімейний стан платника аліментів суд вважає, що відповідач в змозі надавати матеріальну допомогу дружині на її утримання у зазначеному позивачкою розмірі 1000,00 грн. щомісячно, до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] трирічного віку. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved