Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем [PERSON] , який зареєстрований 18 липня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тетіївського районного управління юстиції у Київській області, про що складено відповідний актовий запис № 65, та місце постійного проживання малолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] , визначити з нею. В обґрунтування позову зазначила, що шлюбні відносини з відповідачем не склалися через його зловживання спиртним, постійні сварки та фізичне насильство (побої). Спільного господарства та бюджету не ведуть, разом не проживають. Подальше збереження шлюбу вважає недоцільним. Від шлюбу мають малолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] , які наразі проживають в будинку її матері в с. Денихівка. Виходячи з інтересів дітей, враховуючи їхній малолітній вік та стать, також беручи до уваги, що відповідач не працює, а вона має постійну роботу та дохід у виді заробітку на посаді вчительки молодших класів, тому просить визначити місце проживання дітей з нею. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 26.05.2022 року відкрито провадження в справі, яку призначено до підготовчого засідання. 21.06.2022 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Порхун О.П. надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що відповідач визнає позовні вимоги частково, а саме в частині розірвання шлюбу, в частині позовних вимог про визначення постійного місця проживання малолітніх дітей з позивачкою просить відмовити повністю, вказавши, що позивачка [PERSON] залишила сім`ю та пішла проживати до іншого чоловіка. Діти проживають з батьком [PERSON] та бабусею [PERSON] , яка є матір`ю позивачки. Відповідач відповідально ставиться до виконання батьківських обов`язків, веде порядний спосіб життя. У той час як спосіб життя матері та умови її проживання не встановлені (а. с. 20-33). 29.09.2022 року позивачка [PERSON] надіслала суду пояснення на відзив, в якому зазначила, що дітей не кидала, чоловік та мати поставили її в такі умови, що вона змушена була піти з дому. Щодо неї здійснювалося як психологічне, так і фізичне насильство з боку чоловіка, а також приниження та образи з боку матері, яка пішла проти неї (а. с. 41-60). Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 15.08.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Романішін Є.В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Порхун О.П. у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, а саме в частині розірвання шлюбу. У частині позовних вимог про встановлення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю просили відмовити. Представник служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Тетіївської міської ради у судовому засіданні підтримала висновок щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Судом встановлено, що шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] зареєстрований 18 липня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тетіївського районного управління юстиції у Київській області, про що складено відповідний актовий запис № 65, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а. с. 5). За час спільного проживання у шлюбі у сторін народилось двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а. с. 6-7). Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Відповідно до частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 статті 104 та ч. 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ч. 1 статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи норми чинного законодавства, слід дійти висновку, що суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Виходячи з засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Приймаючи до уваги наполягання позивачки на розірванні шлюбу та визнання відповідачем позову в частині розірвання шлюбу, та з урахуванням конституційного права особи на шлюб за вільною згодою, суд вважає за необхідне задовольнити позов в частині розірвання шлюбу, оскільки шлюб між сторонами у справі носить формальний характер, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам. Відповідно до ч. 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Водночас, позивачка звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, просила місце постійного проживання малолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] , визначити з нею. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, згідно довідки, виданої 19.05.2022 року № 54 позивачці виконавчим комітетом Тетіївської міської ради села Денихівка, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також за цією адресою з позивачкою [PERSON] зареєстровані її діти: дочка [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , мати [PERSON] . Чоловік [PERSON] проживає без реєстрації місця проживання з 2015 року (а. с. 9). Згідно з Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , малолітні діти [PERSON] та [PERSON] мають всі необхідні ресурси для повноцінного розвитку та проживання. Батько дітей [PERSON] веде порядний спосіб життя та відповідально ставиться до виконання батьківських обов`язків (а. с. 24). Згідно з Актом про фактичне проживання та утримання неповнолітніх дітей, складеного 14.06.2022 року депутатом Тетіївської міської ради Білоцерківського району Чорним О.А., в будинку по [ADDRESS] зареєстровані та фактично проживають діти: [PERSON] , 2015 р.н., [PERSON] , 2019 р.н., які перебувають на утриманні батька [PERSON] та бабусі [PERSON] . Мама дітей [PERSON] за вказаною адресою не проживає (а. с. 25). Згідно з Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що сім`я складається з двох чоловік: [PERSON] , [INFO] та співмешканець [PERSON] , [INFO] . Зі слів [PERSON] діти [PERSON] та [PERSON] проживають з батьком [PERSON] . У результаті обстеження було виявлено, що для повноцінного розвитку та проживання малолітніх дітей наявні достатні ресурси. Мати [PERSON] веде порядний спосіб життя та відповідально ставиться до батьківських обов`язків (а. с. 45). Позивачка [PERSON] працює на посаді асистента вчителя початкових класів та вихователя ГПД, позитивно характеризується за місцем роботи, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувалась, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває(а. с. 55-56, 67-69). 01.06.2022 року позивачка [PERSON] уклала з співвласниками майна [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] договір найму (оренди) житлового приміщення, що за адресою: [ADDRESS] , строком на 11 місяців (а. с. 72-73). Згідно з заявою від 06.07.2022 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як, співвласники квартири [ADDRESS] , не заперечують проти постійного проживання [PERSON] та її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за цією адресою (а. с. 74). 08.09.2022 року виконавчим комітетом Тетіївської міської ради винесено рішення №214 «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання дітей [PERSON] , [PERSON] », яким затверджено висновок щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] з матір`ю [PERSON] (а. с. 114). Згідно з висновком про визначення місця проживання дітей [PERSON] , [PERSON] , складеного службою у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Тетіївської міської ради, зважаючи на найкращі інтереси дітей та добросовісне виконання матір`ю [PERSON] батьківських обов`язків, розглянувши протокол засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тетіївської міської ради від 08.09.2022 року № 7 служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Тетіївської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] за місцем її фактичного проживання (а. с. 115-117). Крім того, у ході судового розгляду судом були допитані свідки, які є близьким оточенням сторін. Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є сусідом сторін. Позивачку [PERSON] знає із самого народження, з нею перебуває у нормальних відносинах. Діти сторін більше прихильні до батька, постійно бігають за ним «як курчата за квочкою». Вважає, що дітям буде краще проживати з батьком та бабою. Свідок [PERSON] показала, що вона є матір`ю позивачки та відповідно тещею відповідача. Відносини з позивачкою нейтральні, з відповідачем - нормальні. Дочка із зятем з самого народження дітей проживали у її будинку, де для дітей створені всі необхідні та належні умови. 14 травня 2022 року позивачка зібрала речі та пішла з дому, пообіцявши дітям, що буде приходити. Оскільки онучка [PERSON] ще маленька, служба у справах дітей просила позивачку повернутися до дому. Старша онука [PERSON] більше прихильна до батька, налаштована проживати з ним. 07.07.2022 року позивачка з дитячого майданчика забрала меншу онуку [PERSON] і з того часу дитина проживає з матір`ю. Також зазначила, що, відвідуючи у садочку меншу онучку [PERSON] , вона завжди проситься додому, до мене. Коли [PERSON] йшла до школи у перший клас, до школи завів її батько, а мати передала лише пакет з канцтоварами. Допитана свідок [PERSON] показала, що є сусідкою сторін, з якими перебувала у гарних відносинах. Сім`я [PERSON] жила гарно, дружно, їхні діти приходили гратися до її дітей. Обоє батьків турбувалися про дітей. Коли у позивачки з`явився новий чоловік, вона відразу змінилась. Допитана свідок [PERSON] показала, що вона є колегою та подругою позивачки [PERSON] . Сім`я [PERSON] жила гарно, батьки турбувалися про дітей. Одного дня [PERSON] прибігла до неї та попросилась переночувати, оскільки посварилась з чоловіком. Також зазначила, що за її спостереженнями діти прихильні однаково до обох батьків. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно із статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що «положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України). У частині першій статті 81 ЦПК України закріплене загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відтак, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивачки та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Так, оцінюючи надані сторонами у справі докази, суд дійшов висновку, що матеріально-побутове забезпечення обох сторін, їх ставлення до дітей, позитивні характеристики дають підстави для твердження, що кожний із батьків здатний створити умови для розвитку та виховання дітей. Водночас, суд бере до уваги, що позивачка [PERSON] наразі проживає із співмешканцем [PERSON] , у якого орендує житлове приміщення квартири, співвласниками якої є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які не заперечували проти постійного проживання [PERSON] та її малолітніх дітей у цій квартирі. Втім, позивачка не надала суду доказів того, що діти добре знайомі з її співмешканцем, його ставлення до дітей, і між ними існують такі відносини, які не будуть для них обтяжливими чи складними. Більш того, під час судового розгляду суд встановив, що старша дочка [PERSON] жодного разу не була у квартирі, де проживає позивачка та фактично співмешканця не знає. На думку суду, проживання малолітніх дітей з незнайомою сторонньою людиною може становити певні ризики для їхньої душевної рівноваги. Сам по собі факт спільного проживання позивачки з співмешканцем в одній квартирі не може свідчити про те, що між ними склалися та мають місце усталені відносини. До того ж, позивачка проживає в орендованій квартирі на підставі договору найму (оренди) житлового приміщення від 01.06.2022 року, який укладений лише строком на 11 місяців та вже після подання позову до суду. За цих обставин, суд критично оцінює висновок служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Тетіївської міської ради, як органу опіки та піклування, оскільки при його складанні служба у справах дітей та сім`ї не врахувала, що віднедавна позивачка проживає зі співмешканцем, відповідно не встановила ставлення цього чоловіка до малолітніх дітей позивачки, характер стосунків між ним та дітьми, його бажання забезпечити належні та гармонійні умови проживання дітей. Зрештою, суд вважає необґрунтованою і позицію служби у справах дітей, викладену у висновку про те, що ненадання [PERSON] як батьком документу про звільнення від військової служби, свідчить, що він може бути мобілізований, а відтак є підставою для визначення місця проживання дітей з матір`ю [PERSON] . Така позиція служби у справах дітей фактично створює передумови для узагальненого висновку про те, що оскільки кожен військовозобов`язаний громадянин може бути мобілізований, то у разі наявності спору про визначення місця проживання дітей, така категорія громадян не може розраховувати на позитивний висновок служби у справах дітей, що безумовно не є справедливим. З огляду на вищезазначене, суд не встановив обставин, які б давали вагомі підстави для висновку, що визначення місця проживання дітей з позивачкою за місцем її фактичного проживання, що призведе до зміни місця проживання малолітніх дітей, буде мати більш позитивний вплив на них та буде відповідати їхнім інтересам. Водночас, суд враховує, що малолітні діти з самого народження проживають не лише зі своїм батьком, а й разом з бабусею (матір`ю позивачки), яка теж піклується про них. При цьому тривалість часу, проведеного дітьми з бабусею, є не менш важливим чинником при визначенні найкращих інтересів дітей, зокрема збереженню їхніх зв`язків із сім`єю. Щодо тверджень позивачки про те, що відповідач періодично вживає спиртні напої, то суд не бере їх до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що підтверджують ці обставини. Врешті, суд критично відноситься до позиції позивачки щодо вчинення відповідачем домашнього насильства та спричинення їй тілесних ушкоджень, оскільки судові рішення за фактом вчинення відповідачем домашнього насильства стосовно позивачки та за фактом спричинення їй тілесних ушкоджень у матеріалах справи відсутні. Суд наголошує, що сім`я є цінною для розвитку дітей, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дітей і забезпечити те, що їм потрібно, щоб діти зростали у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалися та не зазнавали негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дітьми й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дітей. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Визначаючи місце проживання малолітніх дітей та розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків, суд повинен надати першочергове значення саме найкращим інтересам дітей. У цій справі, встановлені фактичні обставини дають підстави для висновку, що задля забезпечення найкращих інтересів дітей, принаймні поки що, буде правильним, щоб малолітні діти [PERSON] та [PERSON] мали можливість проживати у звичному для них середовищі, тобто за місцем їхнього постійного проживання з народження, яке для них є спокійним, стійким та безпечним середовищем, що також буде відповідати збереженню їхніх зв`язків із сім`єю. У разі зміни обставин у відносинах сторін, в першу чергу, відносин як між батьками, встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дітьми тощо, місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Більш того, зважаючи на те, що зареєстроване місце проживання позивачки [PERSON] поки що є місце проживання її малолітніх дітей та матері, на думку суду, можлива зміна поведінки позивачки та встановлення доброзичливих стосунків з матір`ю може усунути самий спір. З огляду на зазначене, суд приходить до переконання щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині вимог про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з позивачкою [PERSON] . Відтак, враховуючи наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи надані докази, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Зважаючи на позицію позивачки щодо залишення понесених судових витрат за собою, суд не здійснює їх розподілу. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Outcome: partial