Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

06.09.2022 позивач [PERSON] , [INFO] звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до якої просить суд: - розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 18.10.2000 відділом реєстрації актів громадянського стану Краснопільського районного управління юстиції в Сумській області актовий запис №78; - визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] . Позов обґрунтований тим, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Краснопільського районного управління юстиції в Сумській області, актовий запис №78. У сім`ї [INFO] народилася донька - [PERSON] . Сторони близько чотирьох років проживають окремо, спільного господарства не ведуть протягом тривалого часу. Сім`я давно розпалась і сторони дійшли спільного висновку щодо неможливості примирення. Спору щодо виховання дитини, місця її проживання не має, спір про майно відсутній. Ухвалою від 30.09.2022 суд прийняв позов до розгляду та відкрив провадження у даній справі, постановив розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 27.10.2022, встановив відповідачеві строк для подання відзиву на позовну заяву, постановив вирішити у підготовчому засіданні питання залучення до участі у справі органу опіки та піклування. 21.10.2022 за вх. № 2294/22 від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги відповідач визнала у повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Приписи ч. 1 ст. 206 ЦПК України надають відповідачу право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі. Відповідно до\~ч.\~4\~даної статті\~у разі\~визнання відповідачем\~позову суд\~за наявності\~для того\~законних підстав\~ухвалює рішення\~про задоволення\~позову.\~Якщо визнання\~відповідачем позову\~суперечить закону\~або порушує\~права,\~свободи чи\~інтереси інших\~осіб,\~суд постановляє\~ухвалу про\~відмову у\~прийнятті визнання\~відповідачем позову\~і продовжує\~судовий розгляд.\~ Суд не вбачає підстав для відмови у прийнятті визнання позову відповідачем, а тому доходить висновку про наявність правових підстав для ухвалення рішення за результатом підготовчого провадження. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази, що стосуються позовних вимог, доходить наступних висновків. Встановлено, що сторони у справі уклали шлюб 18.10.2000, про що свідчить свідоцтво про одруження серії [NUMBER] (а.с. 12). Також встановлено, що сторони у справі є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 8). Як зазначив позивач у позові, на даний час сторони проживають окремо протягом тривалого часу, спільного господарства не ведуть, на його думку розірвання шлюбу відповідатиме їх спільним інтересам. Спору щодо виховання дитини, місця її проживання немає. Відповідач у своїй заяві позовні вимоги визнає. Відповідно до положень частини першої статті 12 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частин першої та другої статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. За змістом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частина 3 статті 105 вказаного Кодексу визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України, частина перша якої надає одному із подружжя право звернутись до суду з позовом про розірвання шлюбу. Суд відповідно до статті 111 Сімейного кодексу України вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не підтримують фактичних подружніх стосунків, проживають окремо, спільне господарство не ведеться, відновлення подружніх відносин та збереження сім`ї неможливе, кожен з подружжя має власні інтереси, вживати заходів до примирення недоцільно. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з приписами частини 2, абзацу 2 частини 3 статті 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статті 113 Сімейного кодексу України надає особі, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи, що на даний час спільне проживання сторін є неможливим, збереження шлюбу, за твердженням позивача фактично шлюб не існує, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, тому позовна вимога щодо розірвання шлюбу є обґрунтованою, законною та підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з позивачем суд зазначає наступне. У відповідності до ч.1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. З системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини та сприятиме створенню рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб дитина проживала разом з батьком, суд доходить висновку, що позовна вимога щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Судові витрати за заявою позивача, викладеною у позові, суд залишає за ним. У зв`язку з тим, що відповідач визнала позовну вимогу щодо визначення місця проживання дитини у підготовчому засіданні, суд не вирішував питання залучення до участі у справі органу опіки та піклування.

Outcome: approved