Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

19.10.2021 року позивач звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути з відповідача на його користь 60000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва. В обґрунтування позову послався на те, що з 01.08.1979 року до 24.07.1999 р. працював на посаді машиніста гірничовиймальних машин шостого розряду з повним робочим днем шахти №10 «Великомостівська» Західно Українського виробничого об`єднання по видобутку. Зазначив, що пропрацював в умовах впливу шкідливих факторів 22 роки. За результатами обстеження, йому було встановлено діагноз: радикулопатія, хронічний бронхіт 2 ст. Причиною виникнення професійних захворювань є контакт з шахтним пилом, фізичні навантаження, вібрація, що перевищує граничнодопустимі рівні на протязі 22 років роботи у шахті. Згідно з довідкою серії ЛВА-1 № 119354, виданою обласною МСЕК 09.01.2002 року, йому вперше встановлено ІІІ групу інвалідності, а згідно довідки серії ЛВА-2 № 017712 від 10.12.2002 року, вперше встановлено ступінь втрати працездатності в розмірі 55 % у зв`язку з професійними захворюваннями та трудовим каліцтвом, а саме: 30 % хронічний радикуліт, 15% - бронхіт, 10% трудове каліцтво 05.11.1990 року, 28.01.1987 року. Згідно з довідкою від 07.12.2004 року серії ЛВА-2 №015091 йому безтерміново встановлено 60 % ступеня втрати професійної працездатності, з них: 30 % хронічний радикуліт, 20% - бронхіт, 10% трудове каліцтво 05.11.1990 року, 28.01.1987 року. Згідно з довідкою від 07.12.2004 року серії ЛВА -1 №161846 йому безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності. Вказує, що внаслідок отриманого професійного захворювання та трудового каліцтва, йому завдано значної моральної школи у вигляді фізичних та душевних страждань. Він не в змозі вести нормальний спосіб життя, займатись улюбленою справою, змушений звертатись за медичною допомогою та витрачати значні кошти на лікування. Постійний кашель викликає небажану увагу людей, і він знаходиться у пригніченому та депресивному стані. Також професійне захворювання значною мірою вплинуло на життєві відносини, сімейні обставини, це викликає моральні переживання, почуття безвихідності і відсутності перспектив на майбутнє. Тому просить позов задовольнити та стягнути на його користь завдану моральну шкоду. Ухвалою від 21 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду на 26.11.2021 року. У зв`язку із відсутністю у матеріалах справи відомостей про те, що відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, судом на підставі п.1 ч.2 ст.223 ІЦПК України відкладено розгляд справи на 31.01.2022 року. 23.12.2021\~року представник\~відповідача подав\~відзив на\~позовну заяву,\~в якому\~зазначив що\~проти позову\~заперечує,\~оскільки вважає\~вимогу позивача\~незаконною,\~необґрунтованою,\~та такою\~що не\~підлягає до\~задоволення.\~Вказав,\~що Управління\~виконавчої дирекції\~Фонду соціального\~страхування не\~є належним\~відповідачем у\~даній справі,\~оскільки позивач\~отримав професійне\~захворювання під\~час виконання\~трудових обов`язків,\~а тому\~заподіяна йому\~шкода випливає\~з трудових\~правовідносин і\~повинна відшкодовуватися\~роботодавцем, який\~не створив\~безпечних умов\~праці на\~підставі ст.1167\~Цивільного кодексу\~України та\~ст.237-1\~Кодексу законів\~про працю\~України. Також вказав, що позивач звернувся із позовом до суду в жовтні 2021 року, відтак з цього часу виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон №1105 у редакції чинній з 01 січня 2015 року, який покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачає можливості такого відшкодування за рахунок Фонду. Вказав, що дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року по справі 215/3118/16-ц, від 05.12.2018 року по справі №219/3928/17, від 05.12.2018 року по справі №212/4799/17, від 06.12.2018 року по справі №219/1321/17. До того ж звертає увагу на те, що позивачем не долучено до матеріалів справи жодного доказу про наявність факту спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з професійним захворюванням та нещасним випадком на момент ушкодження здоров`я, а саме у 2002 році.\~ 12.01.2022 року надійшла відповідь на відзив, у якому позивач заперечив доводи відповідача, викладені у відзиві та вказав, що оскільки вперше йому було встановлено ступінь втрати професійної працездатності 10.12.2002 року, то обов`язок відшкодування моральної шкоди покладається безпосередньо на Фонд соціального страхування, що узгоджується із Законом №1105-ХIV та правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року по справі 210/2104/16-ц (провадження №14-597цс18) та від 20.11.2019 року у справі №210/3177/17 (провадження №14-288цс19). Розгляд справи 31.01.2022 року відкладено за клопотанням представника відповідача на 01.03.2022 року. 04.02.2022 року через канцелярію суду подано заперечення на відповідь на відзив, доводи якого зводяться до того, що позивачем не вірно визначено належного відповідача у справі - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області. Також звертає увагу на те, що позивач частково втратив професійну працездатність, але не втратив здатність вести звичайний спосіб життя, не втратив можливість надалі працювати після встановлення стійкої втрати працездатності, оскільки висновком МСЕК йому лише протипоказана робота з фізичним перенавантаженням в умовах підвищеної запиленості. 01.03.2022 року справу знято з розгляду у звязку із можливим оголошенням повітряної тривоги. В подальшому, розгляд справи неодноразово відкладався, зокрема 29.04.2022 року, 20.06.2022 року - за клопотанням представника відповідача, 30.05.2022 року - через відсутність у матеріалах справи відомостей про те, що відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. 12.09.2022 року по справі оголошено перерву до 26.10.2022 року. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, пославшись на обставини викладені в ньому, пояснив, що внаслідок тривалої роботи у шкідливих умовах праці його здоров`я зазнало невідновного погіршення, наслідки чого він відчуває щодня, оскільки це вплинуло на його життєві зв`язки, він постійно змушений вживати додаткових заходів для організації свого життя та підтримання здоров`я, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечила з підстав, вказаних у відзиві. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Судом встановлено, що з 01.08.1979 року по 24.07.1999 р. позивач працював на посаді машиніста гірничовиймальних машин шостого розряду з повним робочим днем у шахті №10 «Великомостівська» Західно Українського виробничого об`єднання по видобутку. 24.07.1999 року [PERSON] звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за ініціативою працівника у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с.7), оригінал якої оглянуто в судовому засіданні. 07 грудня 2001 року комісія шахти «Степова» провела розслідування випадку хронічного професійного захворювання працівника [PERSON] , про що було складено акт розслідування професійного хронічного захворювання по формі П-4, з якого вбачається, що професійне захворювання виникло внаслідок контакту з шахтним пилом, фізичним перевантаженням, вібрацією, що перевищувала гранично допустимі рівні на протязі 22 років роботи в шахті (а.с.12-13). Також встановлено, що 30.01.1987 року та 06.11.1990 року керівником шахти №10 «Великомостівська» затверджено акти відповідно №7 та №92 про нещасний випадок на виробництві (форма Н-1), що мали місце 28.01.1987 року та 05.11.1990 року, з яких вбачається, що в ході виконання своїх трудових обов`язків [PERSON] був двічі травмований, а саме; 30.01.1987 року отримав травму кисті з частковим пошкодженням сухожилля, а 05.11.1990 року травму лікті правої руки. (а.с.15-16, 14). Згідно довідки МОЗ Обласної МСЕК №3 серії ЛВА-1 №119354 від 09.01.2002 року позивачу вперше встановлено третю групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання до 01 січня 2003 року, визначена потреба позивача у лікуванні у терапевта, невропатолога\~ (а.с.10). Довідкою Сокальської районної МСЕК, серії ЛВА-2 № 017712 від 10.12.2002 року [PERSON] визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, потребу у додаткових видах допомоги, а саме: 55% втрати професійної працездатності, з них 30 % хронічний радикуліт, 15% - бронхіт, 10% трудове каліцтво 05.11.1990 року, 28.01.1987 року, потреба позивача у санаторно-курортному лікуванні (а.с.11). У зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач був змушений періодично звертатися за медичною допомогою, що підтверджується копіями виписок та витягів з медичної карти стаціонарного та амбулаторного хворого, копією заключення (а.с.19-23), оригінали яких оглянуті в судовому засіданні. Повторним оглядом МСЕК 07.12.2004 року позивачу встановлено III групу інвалідності профзахворювання та 60% втрати працездатності, з яких 30% хронічний радикуліт, 20% - бронхіт, 10% трудове каліцтво 05.11.1990 року, 28.01.1987 року безтерміново (а.с.8,9). Вирішуючи спір в межах заявленого предмету позову, суд виходить з наступного: Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Ч. 4 ст.\~43, ч.1 ст.\~46 Конституції України\~визначають право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст. 4 ЗУ від 14 січня 1998 року «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Відповідно до підпункту «е» п. 1 ч.1 ст. 21\~ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом і III групи інвалідності, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. За ч.2 ст.13 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст. 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю або настала смерть (ч.1 ст.с14 ст.14 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»). Таким чином, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я,\~ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~пов`язував з настанням страхового випадку. 20 березня 2007 року набрав чинності\~Закон № 717-V, яким був виключений підпункт «е» п.1 ч.1 ст. 21 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I\~Закону № 717-V\~скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції\~Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки\~статтею 1167 ЦК України\~та\~статтею 2371 КЗпП України\~їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя\~статті 5 ЦК України). З огляду на вказане\~Закон № 717-V\~не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий\~закон\~застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Враховуючи викладене, до спірних правовідносин слід застосовувати\~ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~№ 1105-XIV\~у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача, що відображено у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 459/3304/16-ц (провадження № 61-27804св18). Як вбачається з матеріалів справи, на час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності (згідно довідки серії ЛВА-2 № 017712 від 10.12.2002 року, вперше встановлено ступінь втрати працездатності в розмірі 55 % у зв`язку з професійними захворюваннями та трудовим каліцтвом, а саме: 30 % хронічний радикуліт, 15% - бронхіт, 10% трудове каліцтво 05.11.1990 року, 28.01.1987 року) обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався саме на Фонд соціального страхування на підставі «е» п. 1 ч.1 ст. 21\~ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла на той час, а відтак доводи відповідача, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Львівській області не є належним відповідачем по справі, суд відхиляє. Твердження відповідача про те, що на час звернення позивача із цим позовом набула чинності редакція\~ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якою не передбачено здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, суд також вважає необґрунтованими, оскільки спір щодо відшкодування шкоди відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на її відшкодування, що виникло у позивача з дня встановлення йому втрати професійної працездатності, тобто 10.12.2002 року (згідно довідки серії ЛВА-2 № 017712 від 10.12.2002 року, вперше встановлено ступінь втрати працездатності в розмірі 55 % у зв`язку з професійними захворюваннями та трудовим каліцтвом, а саме: 30 % хронічний радикуліт, 15% - бронхіт, 10% трудове каліцтво 05.11.1990 року, 28.01.1987 року) тобто саме за рахунок Фонду. Відповідно до ч. 2, 3\~ст. 23 ЦК України\~моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з ч.1\~ст. 1168 ЦК\~моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як зазначено у п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~(справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей\~23,\~1167 Цивільного Кодексу України\~(435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Матеріали справи містять достатньо доказів, що свідчать про доведення факту спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров`я при виконанні трудових обов`язків, що потягло за собою професійне захворювання та трудове каліцтво, внаслідок чого його життєві зв`язки змінились, та існує потреба в докладенні додаткових зусиль для організації життя позивача, необхідність вживання додаткових заходів для підтримання його здоров`я, яке зазнало непоправного погіршення внаслідок роботи у шкідливих умовах праці. Доводи відповідача про недоведеність позивачем факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки, сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди, що повністю кореспондується з нормам\~ст.3\~Конституції України за якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. З врахуванням характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачу моральних страждань, стану його здоров`я, істотних вимушених змін в його життєвих стосунках, конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення моральної шкоди в розмірі 45 000 грн. Зазначений розмір моральної шкоди відповідатиме глибині завданих моральних страждань, вимогам розумності і справедливості. Таким чином, позов підлягає задоволенню частково . Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь держави судового збору, від сплати якого звільнений позивач в силу вимог закону, суд, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, адже вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, вважає, що до стягнення підлягає судовий збір у розмірі 681 грн 00 коп.

Outcome: partial