Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

05 серпня 2022 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ "Синтез Брук" про визнання припиненими трудових відносин. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 02 березня 2020 року його було прийнято на роботу до ТОВ "Синтез Брук" на посаду виконавця робіт та пізніше, 16 листопада 2021 року, переведено на посаду начальника дільниці. У зв`язку із збройною агресією росії проти України, у березні 2022 року було призупинено дію трудового договору між позивачем та відповідачем. 12 липня 2022 року позивачем було надіслано на офіційну електронну пошту відповідача заяву про звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпАП, у якій позивач просив звільнити його із займаної посади 18 липня 2022 року. 14 липня 2022 року позивач засобами поштового зв`язку надіслав повторно заяву про звільнення. Наразі трудові відносини між позивачем та відповідачем так і не розірвані, а тому, позивач просить суд винести рішення про розірвання його трудових відносин з відповідачем. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 серпня 2022 року цивільну справу передано судді Шаповаловій К.В. Фактично матеріали справи передано судді 09 серпня 2022 року. 11 серпня 2022 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання позивача. Ухвалою суду від 16 серпня 2022 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 17 жовтня 2022 року на 14:30 год. 29 вересня 2022 року директор ТО «Синтез Брук» Коваленко О.М. був ознайомлений з матеріалами цивільної справи, про що свідчить розписка наявна в матеріалах справи (а.с. 25). У судовому засіданні 17 жовтня 2022 року позивач підтримав позовні вимоги, вказав, що оскільки трудовий договір з ним був призупинений ще в березні, а на сьогодні він не поновлюється, він не має бажання надалі працювати у відповідача та бажає звільнитись за власним бажанням, щоб мати змогу влаштуватись на іншу роботу, проте відповідач не реагує на його заяви про звільнення та не видає відповідний наказ. Просив суд задовольнити позовні вимоги. Судове засідання призначене на 17 жовтня 2022 року було відкладено на 08 листопада 2022 року на 12:00 год у зв`язку із неявкою представника відповідача. В судове засідання призначене на 08 листопада 2022 року учасники справи не з`явилися, повістки адресовані відповідачу на юридичну адресу та на адресу фактичного місця знаходження повернулися до суду без вручення адресату, окрім того, представник відповідача був повідомлений про час, місце та дату судового засідання шляхом надсилання смс-повідомлення на номер телефону, що зазначений в матеріалах справи. Враховуючи, що директор ТОВ «Синтез Брук» був ознайомлений з позовними вимогами, відзив на позовну заяву не подав, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило, а позивач надав всі свої пояснення у судовому засіданні 17 жовтня 2022 року, суд вирішив проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явилися. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до позовної заяви докази, заслухавши пояснення позивача, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 02 березня 2020 року [PERSON] був прийнятий на посаду виконавця робіт до Товариства з обмеженою відповідальністю «Синтез Брук» (код ЄДРПОУ 39398007). 16 листопада 2021 року [PERSON] було переведено на посаду начальника дільниці у ТОВ «Синтез Брук» (код ЄДРПОУ 39398007). Зазначене підтверджується випискою Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного Фонду України (а.с. 5) Відповідно до наказу ТОВ «Синтез Брук» від 24 березня 2022 року № 12-К, було призупинено дію трудового договору, зокрема, і з [PERSON] на підставі статті 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (а.с. 11). 12 липня 2022 року [PERSON] , маючи намір звільнитися з роботи, направив на юридичну адресу ТОВ «Синтез Брук» - м. Київ вул. Печерський Узвіз, 19, оф. 408, рекомендований лист із заявою, у якій просив звільнити його з займаної посади з 18 липня 2022 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Відповідно трекінгу поштового відправлення № 0208108041862, рекомендований лист було вкладено 14 липня 2022 року до абонентської скриньки ТОВ «Синтез Брук». Варто зазначити, що відправлення заяви такого ж змісту було продубльовано позивачем 12 липня 2022 року на офіційну електронну адресу відповідача з використанням Електронного цифрового підпису. ТОВ «Синтез Брук» проігнорувало заяву [PERSON] та не вчинило дій щодо оформлення офіційного звільнення [PERSON] із займаної посади. Позивач вважає, що подальше формальне перебування у трудових відносинах із відповідачем ТОВ «Синтез Брук» порушує його права на вільний вибір праці, оскільки жодної роботи він не здійснює, йому не нараховується та не виплачується заробітна плата, у зв`язку призупиненням дії трудового договору, відповідно неможливість розірвати трудові відносини з відповідачем, не дає змоги влаштуватися на іншу роботу з метою забезпечення себе та своєї сім`ї фінансами. У частинах 1,2 статті 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням вказаної норми, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07 липня 2004 року у справі №1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі №1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі №1-5/2008 вказав на те, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до вимог статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України). Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України). Згідно із приписами частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Частиною другою статті 22 КЗпП України встановлено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Підстави припинення трудового договору встановлені у статті 36 КЗпП України. Однією із визначених статтею 36 КЗпП України підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. ст. 38, 39 КЗпП України). За змістом частини першої статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до частини другої статті 38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004р. № 14-рп/2004, від 16.10.2007р. № 8-рп/2007 та від 29.01.2008р. № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Верховний Суд у своїх постанові від 03.07.2019р. по справі № 520/11437/16-ц (провадження № 61-11763св18), розглядаючи спір про звільнення з посади директора товариства та зобов`язання вчинити певні дії, зазначив про таке. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Згідно із п. 10 частини другої статті 9 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань місцезнаходження юридичної особи фіксується в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців і громадських формувань та є обов`язковими відомостями при реєстрації юридичної особи. У статті 93 ЦК України визначено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. Із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що місце знаходженням відповідача ТОВ «Синтез Брук» (код ЄДРПОУ 39398007) є адреса: м. Київ, вул. Печерський Узвіз, 19 , оф.408. Судом встановлено, що 12 липня 2022 року на зазначену адресу місцезнаходження відповідача ТОВ «Синтез Брук» позивач [PERSON] направив рекомендованим листом заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, тобто висловив своє бажання щодо припинення роботи у даному товаристві. Необхідно зазначити, що чинне законодавство, зокрема норми ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не містять будь-яких заборон щодо можливості звільнення працівника за його бажанням у період призупинення з ним трудового договору. Враховуючи зазначені норми закону, суд вважає, що позивач [PERSON] належним чином, у визначеному законом порядку повідомив відповідача ТОВ «Синтез Брук» про намір припинити трудові відносини та звільнитися з роботи за власним бажанням, про що 12 липня 2022 року направив відповідачу відповідну заяву. Станом на 8 листопада 2022 року трудовий договір із позивачем не поновлено, позивач не приступив до виконання своїх обов`язків, а в судовому засіданні підтвердив факт небажання продовжувати трудові відносини з відповідачем. Проте, відповідач ТОВ «Синтез Брук» всупереч вимогам закону та у порушення прав позивача [PERSON] на припинення трудових відносин та звільнення з роботи з ініціативи працівника за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, жодних дій не вчинило, наказ про звільнення останнього з роботи не видано, трудову книжку не повернуто. За змістом статей 221, 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення. Відповідно до вимог частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У частинах 1, 3 статті 12, частинах 1, 5 статті 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідач ТОВ «Синтез Брук» будь-яких заперечень на позов [PERSON] та доказів на спростування заявлених позивачем вимог до суду не подавало. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що [PERSON] не бажає працювати у ТОВ «Синтез Брук», про що надав 12 липня 2022 року цьому товариству заяву, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про визнання припиненими його трудових відносин із ТОВ «Синтез Брук» на підставі частини першої статті 38 КЗпП України ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. Згідно частини першої статті 47, частин 1,4 статті 48 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу. Відповідно до п.2.2, 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, до трудової книжки вносяться відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення трудових прав [PERSON] , гарантованих йому Конституцією України, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Стосовно вимоги про зобов`язання відповідача видати позивачу трудову книжку та наказ про звільнення, суд вважає, що наразі таки вимоги є передчасними, з огляду на ухвалене судом рішення про визнання припиненими трудових відносин між позивачем з відповідачем. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial