Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на її користь відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 28000 грн, моральної шкоди в розмірі 32000 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 3242,86 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 06 грудня 2019 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля FORD Fiesta державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2019 року та автомобілем ВАЗ 21093 державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] .. Згідно постанови Жовтневого районного суду від 08.01.2020 року [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Внаслідок ДТП автомобіль FORD Fiesta державний номер [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Вартість відновлювальних робіт склала 28000 грн.. Страхова компанія відмовилась сплачувати вказану суму, мотивуючи це тим, що позивач провела відновлювальний ремонт автомобіля без повідомлення страхової компанії. Крім того позивач зазначає, що вона отримала моральні страждання, які виразились в тому, що внаслідок пошкодження автомобіля, який зазнав серйозних пошкоджень, відбулось його знецінення, що призвело до того, що позивач не могла продати його, що призвело до зменшення її ринкової вартості. Крім того зазначає, що нею було витрачено багато додаткового часу для встановлення винуватця ДТП у суді. Все це призвело до душевних страждань, погіршення самопочуття та здоров`я. Моральну шкоду оцінює у розмірі 32000 грн. Ухвалою суду від 22 червня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 21 жовтня 2021 року цивільна справа була надіслана до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області для розгляду за підсудністю. 24.12.2021 року справа надійшла до Новомосковського міськрайонного суду і згідно протоколу авторозподілу передано судді Дубовенко І.Г. 28 грудня 2021 року. 28 грудня 2021 року позовну заяву було залишено без руху та позивачу наданий строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 02 лютого 2022 року розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26 квітня 2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Відповідачем відзиву на позов не надано. У судове засідання позивач не з`явився, надавши суду клопотання, про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Після подачі заяви про відкладення розгляду справи позивач неодноразово викликався в судові засідання, однак про причини неявки неодноразово не повідомив, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву не подавав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, що беруть участь у справі фіксування судового розгляду за допомогою технічних засобів не проводилось. Суд, дослідивши підстави позову,подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] автомобіль FORD Fiesta державний номер [NUMBER] належить [PERSON] (а.с. 94). 06 грудня 2019 року за участю вищезазначеного транспортного засобу, що належить позивачу сталася дорожньо-транспортна пригода. Так, 06 грудня 2019 року близько 09-45 годин водій [PERSON] , керуючи автомобілем «ВАЗ» держ.н. [NUMBER] , рухався в районі електроопори № 100 по вул. Січеславська Набережна в м. Дніпрі, скоїв зіткнення з автомобілем FORD Fiesta державний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди, транспортному засобу FORD Fiesta державний номер [NUMBER] спричинені механічні пошкодження та матеріальну шкоду. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на останнього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в сумі 340 грн (а.с.99). З відомостей чинності поліса внутрішнього ОСЦПВВГ вбачається, що станом на 06 грудня 2019 року транспортний засіб «ВАЗ 21093» держ.н. [NUMBER] застрахований у ПРАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» (а.с. 97). Згідно рахунку № 1/20 від 15 січня 2020 року, складеному ФОП [PERSON] вартість послуг та запчастин по відновленню автомобіля FORD Fiesta державний номер [NUMBER] становить 28000 грн. (а.с. 101), яка була сплачено [PERSON] , що підтверджується розрахунковою квитанцією № 1/20 від 15 січня 2020 року (а.с. 102). Як вбачається з листа ПрАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» позивачу відмовлено у виплаті коштів за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-167689369 від 25 листопада 2019 року, оскільки позивачем відновлено транспортний засіб за власний рахунок (а.с. 96). Між сторонами виник спір щодо відшкодування шкоди, завданої пошкодженням майна позивача внаслідок ДТП. Ці правовідносини урегульовано нормами ЦК України. У відповідності до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до частин першої-третьої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними. При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18). За змістом статей 1166, 1187 ЦК України в разі завдання джерелом підвищеної небезпеки шкоди смертю фізичної особи такі дії визнаються неправомірними за винятком двох випадків: 1) коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили; 2) коли шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого. При цьому наявність зазначених обставин має довести володілець джерела підвищеної небезпеки або особа, відповідальна за нього. Відповідачем в цій справі вказаних обставин не доведено. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 28000 грн. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України). У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Таким чином, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Суд, на підставі наведених норм права дійшов висновку про доведеність підстав для стягнення такої шкоди з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Підставою для відшкодування особі як майнової, так і моральної шкоди є факт завдання такої шкоди внаслідок порушення прав цієї особи. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно роз`яснень, наведених у п. 9 постанови Пленуму, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Враховуючи встановлену провину відповідача, суд приходить до висновку, що діями відповідача позивачу була спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких останній зазнав у зв`язку з пошкодженням його майна, він дуже нервував що призвело до погіршення його самопочуття та здоров`я. Тому, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості і оцінює моральну шкоду, спричинену позивачу у розмірі 3000 грн, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. В іншій частині позовних вимог належить відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, розмір яких підтверджений доказами, доданими до позовної заяви, підлягають відшкодуванню відповідачем. Відповідно до позовних вимог, позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 1984,80 грн (992,40+992,40 грн). Як вбачається з копії квитанції про сплату судового збору № 1426 від 27.04.2021 року, [PERSON] було сплачено судовий збір в розмірі 3178,00 грн. Враховуючи сплату позивачем при зверненні до суду з позовом судового збору, задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1984,80 грн. Щодо решти сплаченого судового збору у розмірі 1193,20 грн (3178,00 грн - 1984,80 грн) суд звертає увагу, що позивач не позбавлена права звернутися із клопотанням про повернення надмірно сплаченого судового збору на підставі ст. 7 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного та

Outcome: partial