Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

22.05.2020 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позов, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, обґрунтовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.12.2003 року. До укладення шлюбу з 2001 року проживали разом, що підтверджується рішенням про розірвання першого шлюбу позивача від 16.10.2003 року, в якому зазначено, що позивач припинила шлюбні відносини в 2001 році, коли зустріла неодруженого чоловіка, з яким має бажання створити сім`ю. Так, після розірвання першого шлюбу та до укладення шлюбу з відповідачем сторони вирішили придбати житло для спільного проживання. 30.10.2003 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 1/3 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На час придбання вказаного житла сторони тривалий час винаймали це житло для спільного проживання. 08.12.2003 року [PERSON] уклав з АТ «Укрсоцбанк» кредитний договір, відповідно до якого йому були надані кредитні кошти на придбання житла, а саме 1/3 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказаний кредит сторони погашали разом спільними коштами. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.08.2019 року. На підставі викладеного у заяві про уточнення позовних вимог [PERSON] просить встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 16.10.2003 року по 27.12.2003 року, визнати 1/3 частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя, поділити його, визнавши за [PERSON] право власності на 1/6 частину вказаного домоволодіння. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2021 року забезпечено позов шляхом накладення заборони на відчуження 1/3 частини вказаного домоволодіння. Ухвалою суду від 01.12.2021 року витребувано докази. Ухвалами суду від 01.12.2021 року, постановленими без виходу суду до нарадчої кімнати, задоволено клопотання про допит свідків, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Треті особи: [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши учасників судового процесу, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, доходить висновку, що вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що 31.10.2003 року [PERSON] продала [PERSON] 1/3 частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 962 м2, на якій розташовано: житловий будинок літ. А-1, жилою площею 109,7 м2, Б-сарай, В-сарай, Г-сарай, Д-сарай, Є-сарай, 1-7, І-огорожи, споруди (а.с.114). Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М. та зареєстровано в реєстрі за № Д-1210. На час укладення договору-купівлі продажу позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Шлюб розірвано 25.11.2003 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська (а.с.160). Відповідно до відповіді Новокодацького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південно-Східного управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 19.02.2022 року шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2003 року, про що складено актовий запис № 601 від 25.11.2003 року (а.с.161). 27.11.2003 року право власності [PERSON] на 1/3 частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.14,115). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 27.12.2003 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.7). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.08.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 07.09.2019 року (а.с.8-9). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.03.2021 року [PERSON] припинено право користування 1/3 частиною домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та виселено з зазначеного будинку. Рішення набрало законної сили 12.05.2021 року (а.с.101-102). Уточнивши позовні вимоги, позивач просила встановити факт її проживання з відповідачем з 16.10.2003 року по 27.12.2003 року, зазначивши, що почала мешкати однією сім`є з відповідачем до укладення шлюбу. При цьому, відповідач у судовому засіданні заперечував проти зазначеного в позові та в судовому засіданні позивачем, та стверджував, що познайомився з позивачем у 2003 році, на час придбання житла не мешкав з нею. З матеріалів позову вбачається, що метою встановлення вказаного факту є визнання 1/3 частини домоволодіння, придбаного [PERSON] до укладення шлюбу з позивачем, спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 36 вказаного вище Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Статтею 74 СК України унормовано, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Однак, пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004 року. Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Статтею 13 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, визначалось, що права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану (ч. 2). Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану (ч. 3). Таким чином, з огляду на викладені вище норми Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв до 01.01.2004 року, вказаний вище Кодекс не передбачав інституту цивільного шлюбу, а тому факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу до 01.01.2004 року не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Статтею 315 ЦПК України визначено, що в судовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Таким чином, встановлення фактів в судовому порядку можливе лише за умови, що вони породжують юридичні наслідки. Враховуючи вищевикладене, встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 16.10.2003 року по 27.12.2003 року (до 01.01.2004 року) не породить юридичних наслідків, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову [PERSON] у частині встановлення вказаного факту. Також обґрунтовуючи позовну вимогу щодо визнання спірного житла спільною сумісною власністю подружжя, позивач зазначила, що для купівлі 1/3 частини вищевказаного домоволодіння, [PERSON] взяв кредит у банку, який подружжя сплачувало разом після укладення шлюбу. На ухвалу суду про витребування доказів АТ «Альфа банк», до якого приєднано АТ «Укрсоцбанк», надав відповідь, з якої вбачається, що [PERSON] уклав з банком кредитний договір 08.12.2003 року, який було погашено 11.12.2008 року (а.с.131). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Верховний Суд у постанові від 07.11.2018 року у справі № 641/4323/15-ц (провадження № 61-28635св18) зробив висновок про те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте чоловіком або дружиною до шлюбу є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Як встановлено судом, договір купівлі-продажу спірного житла укладено 31.10.2003 року, на його підставі зареєстровано право власності за відповідачем 23.11.2003 року, а кредит отримано відповідачем після придбання 1/3 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Також відповідно до п. 5 договору купівлі-продажу від 31.10.2003 року своїм підписом під цим договором продавець підтвердив факт повного розрахунку за продану ним частку домоволодіння та відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Отже, кредитний договір укладено до реєстрації шлюбу між сторонами та на дату укладення кредитного договору відповідач вже придбав спірне житло та розрахувався за нього з продавцем. Таким чином, нерухоме майно набуто відповідачем не за час шлюбу, тому не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи викладене в сукупності, правові підстави для задоволення позову [PERSON] в частині визнання 1/3 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відсутні через недоведеність позовних вимог. Таким чином, вимога щодо поділу вказаного майна та визнання за позивачем права власності на його половину також задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають на покладаються на позивача.

Outcome: dismissed