Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Білолуцька селищна рада Старобільського району Луганської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №383 від 03.06.2021 року. В теперішній час, з метою впорядкування документації та підготовки документів для отримання субсидії, він вирішив звернутися до суду для визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим будинком. [PERSON] постійно проживає на території Російської Федерації в м. Бєлгород Бєлгородської області. Відповідачка фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2017 року і по теперішній час, що підтверджується довідкою №32 від 16.02.2022 року. Крім того, відповідачка не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі станом будинку не цікавиться. З його боку перешкод в користуванні житловим будинком не має. Посилаючись навищевикладене, позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . До початку проведення судового засідання представник позивача [PERSON] надав суду заяву про підтримання позовних вимог та можливість розгляду справи за його відсутності. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явилася. Відповідно до ст. 187 ЦПК України виклик відповідача, також здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася по невідомій суду причині Згідно умов та порядку, визначених ст.ст. 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, встановив наступне. Згідно копії договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 03.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу Луганської області Куліковою Я.В. за реєстровим №383, позивач купив, а відповідачка продала житлове приміщення розташоване за адресою: [ADDRESS] . З Витягу х Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.06.2021 року індексний номер витягу: 259684839 вбачається, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки виконавчого комітету Білолуцької селищної ради Старобільського району Луганської області №32 від 16.02.2022 року, в будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] , [INFO] , яка з 2017 року фактично не проживає за вищевказаною адресою. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності дост.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.386 ЦК України власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст.. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З норми ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст..7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, з огляду на вищевикладене, судом встановлено, що позивач є власником зазначеного вище будинку, реєстрація в ньому відповідачки, яка продала його за договором купівлі-продажу, що свідчить про відсутність в ньому без поважних причин, створює позивачу [PERSON] перешкоди у користуванні ним, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, проте позивач в позовній заяві просить судові витрати залишити за ним. Таким чином, суд не вбачає доцільності в стягненні судового збору з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved