Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

Відповідач обставини, викладені в позовній заяві та позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності, про що надав відповідну заяву. Представник позивача - [PERSON] , на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу у його відсутності та відсутності позивача. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч.3ст.200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копії паспортів сторін по справі та їх і/н; копія протоколу опитування особи за її згодою - [PERSON] від 07.08.2022р.; копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.08.2009р.; копія технічного паспорту житловий будинок із надвірними спорудами [ADDRESS] ; копія державного на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га; копії державних актів на право власності на земельну ділянку. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що представник позивача звернувся до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що на підставі рішення суду від 27.09.2009р. відповідачу належить на праві власності по житловий будинок [ADDRESS] . Крім того, йому належать земельні ділянки виділені для обслуговування житлового будинку та ведення садівництва. Представник позивача зазначив, що наприкінці 2010р. відповідач [PERSON] передав безоплатно у постійне володіння належний йому житловий будинок та земельні ділянки. З цього часу позивач відкрито та безперервно володіє нерухомим майном, доглядає за будинком, обробляє город, несе витрати за сплату комунальних платежів. Отже, з 2010 року по теперішній час позивач фактично, відкрито володіє житловим будинком та стежить за його технічним станом. За весь час володіння позивача нерухомим майном відповідач, як власник, не пред`явив до позивача жодних вимог про витребування нерухомості. У зв`язку із вищевикладеними обставинами позивач, вважає, що має право на нерухоме майно, оскільки з 2010 р. володіє та безперервно користується ним, слідкує за його технічним станом, несе витрати у зв`язку із його утриманням, як власник нерухомості, отже з підстав ст. 344 ЦК України набула право власності на нерухомість. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Як виходить з доводів позивача, у 2010 р. відповідач передав їй у володіння житловий будинок [ADDRESS] та присадибні земельні ділянки. Таким чином, з 2010 р. по теперішній час позивач безперервно, відкрито володіє нерухомістю, сплачує всі належні платежі, як власник нерухомості, розпоряджається нею, проводить ремонти та ін. За весь час володіння позивача нерухомим майном, відповідач, як власник, не пред`явив до позивача жодних вимог про витребування житлового будинку, документів на нього, не брав участі у його утриманні та не ніс витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді відповідач не заперечував щодо фактів, вказаних у позові, визнав позовні вимоги в повному обсязі. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачем житловим будинком [ADDRESS] є добросовісним (тобто позивач вважає, що вона володіє нерухомістю з законних підстав, оскільки була досягнута домовленість про куплю - продаж), правомірним, відкритим (позивач, вважаючи себе власницею, сплачувала комунальні платежі за утримання будинком, розпоряджається житлом та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що будинок цілком з законних підстав було передано у володіння та користування позивача внаслідок чого остання набула право власності на нього за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на нерухоме майно. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Отже, позивач, як фактичний власник спірного будинку, більше десяти років постійно, відкрито та безперервно володіє вищевказаним нерухомим майном, доглядає та стежить за його технічним станом, проводить поточний ремонт, сплачує комунальні платежі, тощо, та продовжує здійснювати вказані дії по теперішній час. За весь час володіння позивачем нерухомим спірним майном, як добросовісним набувачем, відповідач, як власник вищевказаного будинку, інші правонаступники власника жодного разу не витребували у позивача, вказане нерухоме майно, вимог щодо повернення нерухомості не висували, відповідач у будинку фактично не проживає. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачем вищевказаним будинком є добросовісним (позивач добросовісно, відкрито і безперервно фактично володіє належним відповідачу на праві власності спірним житловим будинком, більше десяти років, та продовжує вчиняти вказані дії по теперішній час), правомірним, відкритим (позивач, вважаючи себе власником нерухомого майна, сплачує комунальні платежі за утримання нерухомості, проводила поточний ремонт, користується житлом на власний розсуд та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що будинок та земельні ділянки, які de jure належать відповідачу, однак яким добросовісно, цілком з законних підстав, заволоділа позивач, внаслідок вищевказаних обставин, які знайшли своє підтвердження під час судового засідання, таким чином, суд вважає, що позивач набула право власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на вищевказане нерухоме майно.

Outcome: approved