Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] в червні 2016 р. звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить: встановити факт, що вона є троюрідною сестрою померлого [PERSON] , [INFO] , визнати недійсним заповіт, вчинений 23.01.2013, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Клименком Д.Б., зареєстрований в реєстрі за №32, згідно якого [PERSON] заповів своє майно відповідачеві [PERSON] , визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 25.05.2016, видане [PERSON] приватним нотаріусом КМНО Хоменко В.В., зареєстроване реєстрі під №361, визнати за позивачем в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлого [INFO] право власності на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 57,2 кв.м, житловою 27,3 кв.м. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, [INFO] помер [PERSON] . Після смерті [PERSON] , позивач та відповідач звернулись із заявами про прийняття спадщини. Приватним нотаріусом КМНО Хоменко В.В. заведена спадкова справа №05/2013. Позивач зазначає, що вона є спадкоємцем за законом п`ятої черги, оскільки померлий приходиться їй троюрідним братом. З приводу даного факту позивач вказує на наступне. Так, батько позивача [PERSON] , [INFO] одружився з [PERSON] , та взяв прізвище дружини « [PERSON] ». При видачі нових документів, у зв`язку із зміною прізвища, була допущена помилка, та зазначено по-батькові « [PERSON] » замість « [PERSON] ». Дана помилка не була виправлена. У свідоцтві про народження позивача, та свідоцтві про смерть, батьком записаний « [PERSON] ». У діда позивача - [PERSON] , був рідний брат - [PERSON] , який одружився з [PERSON] , та від шлюбу у них народилась донька - [PERSON] . [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] та взяла прізвище « [PERSON] ». Від даного шлюбу народився [PERSON] . Позивач зазначає, що 23.01.2013 [PERSON] вчинив заповіт, яким своє майно заповів [PERSON] . Проте, станом на день вчинення заповіту, [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки мав психічне захворювання, та з дитинство перебував на обліку в психо-неврологічному диспансері. Позивач вважає, що оспорюваний заповіт від 23.01.2013 р. слід визнати недійсним, так як на момент його складання заповідач, через власний психічний та емоційний стан, не усвідомлював своїх дій і не керував ними, в зв`язку зі станом свого здоров`я. Також, позивач зазначає, що після смерті [PERSON] , вона 07.03.2014 подала заяву про прийняття спадщини. 23.03.2014 позивачем подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину. Листом від 28.03.2014 приватним нотаріусом Хоменко В.В. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, з підстав відсутності документів на підтвердження родинних відносин зі спадкодавцем. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд встановити факт родинних відносин з померлим [PERSON] та визнати недійсним заповіт, складений 23.01.2013 р. [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко Д.Б. та зареєстрований в реєстрі за №32, з підстав, визначених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 01.07.2016 р., зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва [PERSON] Ухвалою суду від 04.07.2016 р., відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту, визнання недійсним заповіту та визнання права власності, та призначено до судового розгляду. 05.08.2016 від представника відповідача надійшли заперечення проти позову, відповідно яких відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Так, відповідач зазначає, що позивач намагається довести родинний зв`язок зі спадкодавцем [PERSON] , зазначаючи, що він є її троюрідним братом, проте жодних належних доказів, які б підтверджували родинний зв`язок не надала. Крім того, посилання позивача на те, що померлий спадкодавець на час складання заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій, оскілки мав психічне захворювання не відповідають дійсності, та позивачем не надано будь-яких підтверджуючих документів з даного факту. Відповідач зазначає про те, що складання заповіту [PERSON] на її користь, є абсолютно адекватною та логічною дією спадкодавця, що не містить жодних ознак недієздатності останнього або його перебування у стані психічного розладу чи душевного хвилювання, оскільки протягом тривалого часу, починаючи з 2011 року і по день смерті, фактично перебував на повному утриманні відповідача, був хворою людиною, яка потребувала стороннього догляду. Так, протягом 2012-2013 років відповідач щомісяця виділяла на утримання спадкодавця грошові кошти для придбання продуктів харчування та ліків, сплачувала комунальні послуги, про що спадкодавцем були надані власноруч написані розписки. Крім того, 01.12.2011 між відповідачем та спадкодавцем був укладений в простій письмовій формі попередній договір довічного утримання, за яким відповідач взяла на себе зобов`язання довічно утримувати спадкодавця та щомісяця виплачувати його суму в розмірі 1000-1700 грн., сплачувати комунальні послуги за будинок, де проживав спадкодавець. На підтвердження наміру спадкодавця укласти договір довічного утримання було написано розписку від 17.04.2012 на ім`я відповідача, однак договір довічного утримання так і не був укладений, оскільки, згідно досягнутої домовленості, спадкодавець спочатку повинен був погасити борги, які у нього накопичились, однак він раптово помер, так і не уклавши договір довічного утримання. Так, відповідач зазначає, що 17.04.2012 спадкодавець отримав від неї в якості позики грошову суму в розмірі 250000 грн., для необхідності погашення наявних боргів у відношенні нього та належного йому будинку по [ADDRESS] . Відповідач зауважує на тому, що спадкодавець протягом останніх років свого життя перебував на повному її утриманні, оскільки інших осіб., які б підтримували його матеріально не було, а самостійно забезпечувати себе спадкодавець не міг. Відповідач брала активну участь у житті спадкодавця та постійно допомогала йому у побуті та вирішенні проблем матеріального характеру, а тому рішення спадкодавця про складання заповіту саме на відповідача, є цілком зрозумілим та обґрунтованим, а доводи позивача щодо не усвідомлення спадкодавцем свої дій під час складання заповіту, не мають жодного належного обґрунтування та не знаходять свого підтвердження. 15.08.2016 від третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшли письмові пояснення, відповідно до яких представник зазначає, що оскільки встановлення факту, визнання недійсним заповіту та визнання права власності належить до компетенції суду, тому розгляд справи залишає на розсуд суду, та просить розглядунити справу за його відсутності, за наявними у справі документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи, та просить ухвалити рішенні відповідно до діючого законодавства. Відповідно до Розпорядження №566 від 12.10.2016 р. щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, у зв`зяку із звільненням судді [PERSON] та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 12.10.2016 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Кицюк В.С. Відповідно до Розпорядження №470 від 08.09.2017 р. щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, у зв`зяку із припиненням повноважень судді Кіцюк В.С. та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 08.09.2017 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Кушнір С.І. 18.07.2019 до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просить: визнати повністю недійсним заповіт від 23.01.2013 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б. за реєстровим №32, складений від імені [PERSON] на користь [PERSON] ; визнати повністю недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 25.05.2016, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстроване реєстрі під №361; встановити факт, що [PERSON] , померлий [INFO] , був троюрідним братом позивача [PERSON] . Ухвалою суду від 18.07.2019 відмовлено у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог, на підставі ст.49 ЦПК України., оскільки заяву подано після початку розгляду справи по суті. 12.12.2019 до суду від позивача [PERSON] надійшли письмові пояснення, відповідно до яких позивач посилається на наступне. Так, вона як троюрідна сестра спадкодавця [PERSON] , є спадкоємцем п`ятої черги за законом на майно, яке складається з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Протягом шести місцяв після смерті спадкодавця, вона подала заяву про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом. На це ж спадкове майно отримала свідоцтво про право власності і відповідач [PERSON] , яка послалась на заповіт від 23.01.2013, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Клименком Д.Б., складений від імені [PERSON] на користь відповідача. Позивач зазначає, що окрім оскаржуваного заповіту, у спадковій справі №05/2013 наявні ще два заповіти, оформлені від імені спадкодавця [PERSON] , які складені на ім`я [PERSON] ( [PERSON] ), яка є відповідачем, від 12.01.2012, та на ім`я [PERSON] від 10.09.2012. Спірний заповіт, на час посвідчення якого спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій, передбачає передачу у спадок майна спадкодавця сторонній особі, відповідачу, з якою спадкодавець не перебував у сімейних стосунках, та яка не мала з ним родинних відносин. Позивач зауважує, що вона є троюрідною сестрою померлого [PERSON] , про що надала схему родинних відноси з померлим, проте підтверджуючі документи, у неї відсутні, в зв`язку з чим, вона змущена встановлювати факт родинних відносин. Щодо визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину, позивач зазначає про наступне. Так, на час складання заповіту, [PERSON] страждав на психічні розлади та мав інші хвороби, які перешкоджали його вільному волевиявленню на дату посвідчення заповіту. Так, згідно довідки ТМО «Психіатрія» у м. Києві від 28.02.2019, [PERSON] у 1987 році проходив стаціонарне лікування в психіатричній лікарні з діагнозом «невротичне заїкання середньої тяжкості», йому було встановлено інвалідність ІІІ групи загального захворювання довічно. Згідно довідки ЦРЛ Соломянського району від 07.02.2017, в період часу з грудня 2006 по травень 2012, [PERSON] звертався за медичною допомогою та лікувався з приводу забійної рани голови - 11.12.2006, струсу головного мозку - 23.10.2007, рани голені - 26.01.2009, епідермальної кісти - 20.05.2008 та 31.05.2010, черепно-мозкової травми - 11.05.2012. Пошкодження голови у [PERSON] було тяжким, в зв`язку з чим у нього було імплантовано у череп металеву пластину, він скаржився на сильні головні болі, поводив себе неадекватно та стверджував, що його всіляко переслідують та хочуть знищити невідомі особи. Позивач зауважує на тому, що спадкоємець склав заповіт, не усвідомлюючи значення своїх дій, а тому є підстави для визнання заповіту недійсним. Ухвалою суду від 29.06.2021 р. замінено третю особу Головне територіальне управління юстиції у м. Києві на правонаступника Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ). В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. Представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених вимог заперечував, просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Клименко Д.Б. в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. В матеріалах спрами міститься заява про розгляд справи за відсутності третьої особи, та прийняття рішення згідно до чинного законодавства. Заслухавши пояснення учасників процесу, врахувавши доводи сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [INFO] помер гр. [PERSON] , у віці 39 років, про що 09.10.2013 р. складено відповідний актовий запис №16778, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві 09.10.2013 р . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріальною округу Хоменко В.В. заведено спадкову справу №05/2013 до майна померлого [INFO] гр. [PERSON] . Встановлено, що на випадок своєї смерті [PERSON] склав заповіт від 23.01.2013 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б., зареєстрований в реєстрі за №32, яким зробив таке розпорядження: належний йому житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за номером [ADDRESS] та прилеглу до нього земельну ділянку, заповів відповідачу [PERSON] . З заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса звернулись [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , 20.08.2013 р. зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №701, згідно якого відповідач у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». 25.05.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріальною округу Хоменком В.В видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом щодо майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] . Спадщина на яку видано свідоцтво складається з: житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що належав на праві власності спадкодавцю на підставі наступних документів: 1/2 частина житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори від 20.07.2000 р., реєстровий №3-2655. Право власності на 1/2 частину житлового зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації 19.01.2006 р. та зареєстровано у реєстровій книзі №д.55-152 за реєстровим №12923; 1/2 частина житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори від 21.06.2012 р., реєстровий №3-667. Право власності на 1/2 частину житлового зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації 27.06.2012 р. та зареєстровано у реєстровій книзі №д.55-152 за реєстровим №12923. Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), приватний нотаріус КМНО Клименко Д.Б., позивач [PERSON] просить визнати недійсним заповіт, складений 23.01.2013 р. від імені [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б. та зареєстрований в реєстрі за №32, з підстав, визначених ч. 1 ст. 225 ЦК України, посилаючись на те, що на момент його складання [PERSON] , через власний психічний та емоційний стан, не усвідомлював своїх дій і не керував ними, в зв`язку зі станом свого здоров`я. За таких обставин, позивач вважає, що заповіт підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу. Як вбачається з тексту оспорюваного заповіту, складеного 23 січня 2013 р., [PERSON] , на випадок його смерті зробив таке розпорядження: належний йому житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за номером [ADDRESS] та прилеглу до нього земельну ділянку, заповів [PERSON] . Зміст ст.ст. 1241, 1254, 1307 ЦК України йому нотаріусом роз`яснено. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем та власноручно ним підписаний. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, захисту у судовому порядку підлягає порушене, невизнане або оспорюване право. Відповідно до ст.ст. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.11.2020 р. у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19). Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18 вересня 2019 року №311/3823/15-ц, висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити передусім на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи саме в момент вчинення правочину. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у віці 39 років, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві 09.10.2013 р., та даними довідки про причину смерті форми № 106/у №2864, виданої 07.10.2013. Згідно даних довідки про причину смерті, причина смерті померлого [PERSON] : хронічна ішемічна хвороба серця. Оспорюваний заповіт складено 23 січня 2013 р. На момент складання заповіту, [PERSON] було 38 років. Згідно даних довідки наданої Територіальним медичним об`єднанням «Психотерапія» №2-01/86 від 03.02.2017, вбачається, що згідно перевірки меддокументації та архівних даних за 1995-2017 роки, гр. [PERSON] , 1974 року народження, на стаціонарному лікуванні в лікарні не значиться. Згідно відповіді, наданої КНП «Центр первинної медико-санітарної опомоги №2» Соломянського району м. Києва №97 від 07.02.2017 вбачається, що [PERSON] звертався за медичною допомогою 11.12.2006 з приводу забійної рани голови; 23.10.2007 з приводу залишкових явищ струсу головного мозку; 20.05.2008 з приводу епідермальної кісти; 26.01.2009 з приводу рани голені; 31.05.2010 з приводу епідермальної кісти; 11.05.2012 з приводу залишкових явищ черепно-мозкової травми. За інформацією, наданою Територіальним медичним об`єднанням «Психотерапія» №061/203/2-01/185 від 28.02.2019, вбачається, що [PERSON] , 1974 року народження, мешканець [ADDRESS] , знаходився на стаціонарному лікуванні в період з 20.07.1987 по 24.08.1987 з діагнозом «невротичне заїкання середньої важкості». Згідно наказу Головного архівного управління при КМ України №578/5 від 12.04.2012, термін зберігання історії хвороби складає 25 років. Медична документація знищена згідно «Акту про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду» №1 від 18.02.2013. Листом від 05.05.2017 року № 260-9260/33 Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації повідомило, що [PERSON] перебував на обліку в управлінні та отримував державну соціальну допомогу, як інвалід 3 групи загального захворювання на підставі виписки із акту огляду спеціалізованої нейроофтальмологічної медико-соціальної експертної комісії від 20.07.2011 року № 136970. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона мешкає за адресою [ADDRESS] з 1964 року. З цього часу знає родину позивача, зокрема саму позивачку, її батька [PERSON] , який був племінником [PERSON] . У [PERSON] була дочка [PERSON] , у якої був син [PERSON] . Як зазначила свідок, [PERSON] був неадекватною людиною. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона мешкає за адресою [ADDRESS] з 1950 року. Батько позивача [PERSON] був племінникои [PERSON] . Також свідок зазначила, що знала [PERSON] , який внаслідок аварії отримав травму голови, в зв`язку з чим був агресивною людиною. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що батько позивача був племінником [PERSON] , у якого була дочка [PERSON] , яка мала двух синів, [PERSON] , який помер у 2013 році, та [PERSON] . Зазначила, що позивачка є троюрідною сестрою померлого [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що знала померлого [PERSON] , він жив поруч по [ADDRESS] . [PERSON] внаслідок аварії отримав струс головного мозку. Також свідок зазначила, що [PERSON] вів себе неадекватно, кидався на людей, був нервовий. Крім того, свідок зазначила, що позивач є троюрідною сестрою [PERSON] , вони мешкали поруч в одному будинку. Мати [PERSON] та батько позивача були двоюрідними братом та сестрою Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складання заповіту від 23 січня 2013 р. заповідач [PERSON] не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати. Також судом не встановлено, що при складанні заповіту були порушені вимоги діючого законодавства. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України). Відповідно до положень частини другої-четвертої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Із змісту наведених норм права вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України(частина третя статті 1247 ЦК України). Як встановлено судом, оспорюваний заповіт посвідчений Клименком Д.Б., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем та власноручно підписаний ним. Приватним нотаріусом встановлено особу заповідача, перевірено його дієздатність, роз`яснено заповідачу зміст статей 1241, 1254, 1307 ЦК України, встановлено його дійсну волю на розпорядження майном на випадок його смерті та посвідчено особистий підпис на заповіті. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 16 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Так, згідно ч. 1 ст. 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити (зокрема) психічний стан особи. При цьому, відповідно до наведених вище норм, зокрема ч. 1 ст. 105 ЦПК України, суд не має права призначати таку експертизу за власною ініціативою, а повинен призначити її виключно за клопотанням одної або ж обох сторін. При цьому, позивачем подано клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для встановлення психічного стану [PERSON] на момент складання оспорюваного заповіту, в подальшому в судовому засіданні 14.01.2022 року та 09.11.2022 року представник позивача не підтримав клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, подав клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 09.11.2022 р., в задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи, - відмовлено. Вимоги про визнання угоди недійсною з підстав ч.1 ст.225 ЦК України вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (Постанова Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 759/12420/15-ц). Однак, доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] під час складання заповіту 23.01.2013 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, в матеріалах справи не міститься. Відповідно до ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Враховуючи, що позовні вимоги в частині визнання заповіту недійсним не підлягають задоволенню, також не підлягає задоволенню вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом. На підтвердження позовних вимог про встанолення факту, що позивач є троюрідною сестрою померлого [PERSON] , [INFO] надано свідоцтво про народження. Так згідно даних свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] , в графі батьки зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно вимог діючого законодавства, родинні відносини можуть підтверджуватися будь - якими документами, які містять необхідні відомості Інших письмових доказів, про родинні відносини з померлим [PERSON] позивачем не надано. Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи встановлені судом обставини справи, приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним заповіту, складеного 23 січня 2013 р. [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б., зареєстрованого в реєстрі за №32, та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на спадкове майно, встановлення факту родинних відносин є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed