Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

Представник відповідача - Виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області позовні вимоги не визнав, надав відзив на уточнені позовні вимоги, просить в їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що у справі не міститься належних доказів на підтвердження того факту, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті своєї матері - [PERSON] , у зв`язку із чим став правонаступником прав та обов`язків сторони (позивачки, яка згодом померла). Заперечуючи за суттю позовних вимог, представник відповідача зазначив, що відповідь виконкому Ренійської міської ради від 19.06.2020р. №Ш-309 не була остаточним рішенням органу щодо приватизації об`єкту нерухомості, вона носила консультативний характер із вказанням на перелік документів, які повинні були бути доданими позивачами ( у т.ч. і [PERSON] ) для вирішення питання про приватизацію. Представник відповідача звертає увагу на те, що у відповідності до п. 13 постанови ПВСУ від 22.12.1995р. №20 в разі не передання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визначення за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації. Виходячи з того, що позивачі за первісним позовом звернулися з неналежно оформленою заявою, то спадкоємці не вправі вимагати визначення за ними права власності на квартиру. Представник відповідача просив врахувати позицію відповідача з урахуванням викладених у відзиві на позов доводів, у позовних вимогах відмовити, розглянути справу без його участі. Представник позивачів - адвокат Златі Н.С. на задоволенні позову наполягала, просила про розгляд справи без її участі. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , оформленого на ім`я [PERSON] ; копії паспортів на ім`я [PERSON] , [PERSON] ; копія листа-відповіді Виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області від 19.06.2020р. №Ш-309; копія супровідного листа від 26.07.1982р. про направлення копії рішення суду про розірвання шлюбу; копія заяви [PERSON] та [PERSON] від 28.05.2020р. про передачу у приватну спільну сумісну власність квартири; копія довідки виконкому Ренійської міськради від 13.03.2020р. про склад сім`ї [PERSON] ; копія ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 13.08.2020р.; копія листу Виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області від 06.08.2020р. №Ш-309; копія книги розсилки; копія відповіді Виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області від 23.04.2021р. про неможливість надання доказу; копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення Ренійській районній держнотконторі від [PERSON] ; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - померла [INFO] ; копія свідоцтва про народження [PERSON] ; відповідь завідувачки Ренійської державної нотаріальної контори від 11.06.2022р.; копія Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 10.06.2022р. (дата заведення спадкової справи - 08.12.2021р.); копія спадкової справи №415/2021, заведеної після смерті [PERSON] ; копія заяви [PERSON] від 01.12.2021р. про відмову від спадщини після смерті [PERSON] на користь [PERSON] ; копія заяви [PERSON] від 16.11.2021р. про прийняття спадщини після смерті [PERSON] ; копія заяви [PERSON] від 01.12.20221р. про відмову від спадщини на користь [PERSON] ; копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 08.12.2021р.; копії листів -запитів Ренійської райдержнотконтори від 08.12.2021р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до Виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області із вимогами про визнання протиправною та скасування відмови Виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області від 19.06.2020р. №Ш-309 в приватизації квартири [ADDRESS] у зв`язку із відсутністю копії ордера про надання жилої площі та зобов`язання відповідача розглянути питання щодо оформлення приватизації даної квартири. У зв`язку із смерті позивачки - [PERSON] ( [INFO] ) до участі у справі в якості позивача був допущений її правонаступник - спадкоємець [PERSON] 26.01.2022р. [PERSON] була надана уточнена позовна заява до відповідача - Виконавчого комітету Ренійської міської ради (нині - Ізмаїльського району) Одеської області із вимогами про визнання протиправною та скасування відмови Виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області від 19.06.2020р. №Ш-309 в приватизації квартири [ADDRESS] у зв`язку із відсутністю копії ордера про надання жилої площі, визнання за [PERSON] права на приватизацію вищевказаної квартири без ордеру та зобов`язання відповідача вчинити дії щодо оформлення приватизації даної квартири. В обґрунтування своїх доводів позивачі зазначили, що 28.05.2020р. [PERSON] (матір позивача [PERSON] ) та [PERSON] , які були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] та мешкали на вказаній житлоплощі на умовах найму, звернулися до Виконавчого комітету Ренійської міської ради (нині - Ізмаїльського району) Одеської області із заявою про безоплатну приватизацію житла та передачу квартири у приватну власність їм, в рівних частках кожному з них. Разом із заявою було подано певний пакет документів, але без копії ордеру на жиле приміщення. У подальшому позивачам була надана відповідь відповідача від 19.06.2020р. за №Ш-309, якою фактично було відмовлено в оформленні приватизації квартири на підставі п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009р. №396, через відсутність копії ордеру про надання жилої площі та довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих в квартирі. Позивачі вважають, що такі дії відповідача є протиправними, оскільки ордер обмежений строком дії у 30 днів та був зданий житлово-експлуатаційній організації при вселенні, у них він не зберігся. В квартирі [PERSON] мешкала з 1965р., [PERSON] - з 1981р. Вони обоє були (а позивач [PERSON] і є по нинішній час) зареєстрованими на даній житлоплощі, про що свідчать відмітки в їхніх паспортах), про факт реєстрації [PERSON] свідчить також супровідний лист №2-1221 від 26.07.1982р. та штапм про реєстрацію у його паспорті від 06.03.1997р. Позивачі вважають, що при зверненні за здійсненням права на приватизацію, відсутність довідки про реєстрацію місця проживання громадянина не є підставою для відмови у переданні у власність квартири шляхом приватизації, оскільки при подачі такої заяви заявниками були надані документи, які підтверджували факт їхньої реєстрації на спірній житлоплощі, крім того, відповідачу було достовірно відомо про місце реєстрації заявників і він не мав жодних перешкод в отриманні необхідної йому інформації. Також до заяви про передання у власність житла шляхом приватизації було надано довідку про склад сім`ї №1727 від 13.03.2020р., яка була підписана посадовими особами, інформацію, викладену у довідці, внесено саме на підставі картотеки з реєстрації місця проживання осіб, а зауваження відповідача щодо необхідності особистого подання [PERSON] та позивачем [PERSON] заяви на приватизацію є необґрунтованими, оскільки відсутні законодавчі вказівки на те. Враховуючи вищенаведене, позивачі вважають рішення відповідача №Ш-309 від 19.06.2020р. про відмову в переданні у власність квартири шляхом приватизації - протиправним, таким, що порушує їх законні права та протирічить чинному законодавству України, у зв`язку із чим просять його скасувати та визнати за ними право на приватизацію вищевказаної квартири без ордеру та зобов`язання відповідача вчинити дії щодо оформлення приватизації даної квартири. Вивчивши матеріали справи та надані суду докази, доводи сторін, викладені у позовній заяві та у відзиву на позов, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Питання приватизації житлового фонду є компетенцією органу приватизації. В даному випадку питаннями приватизації займається виконавчий комітет Ренійської міської ради. Відповідь оформлена у вигляді листа, надана посадовою особою виконавчого комітету та не оформлена у вигляді нормативно-правового акту індивідуальної дії. Згідно з ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.19 Конституції України). Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Нормою п. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку, зокрема з ініціативи заінтересованих осіб. Таким чином, закріплені у ст.144 Конституції України та ст.ст. 25, 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» норми про акти органів місцевого самоврядування, крім юридичної форми реалізації завдань і функцій, визначають порядок прийняття і перевірки рішень органів місцевого самоврядування, з визначенням права місцевої ради здійснювати юрисдикційну діяльність щодо актів лише підконтрольних їм органів місцевого самоврядування. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами вони не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі. Органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов&apos;язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Такі ж положення закріплені у ст. 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними. Рішення відповідача № Ш-309 від 19.06.2020 року про відмову в переданні у власність квартири шляхом приватизації є таким, що визначає права і законні інтереси осіб, та воно є юридичним фактом. Крім того, в своїй заяві заявники порушили питання щодо приватизації, яке повинно розглядатися органом приватизації (в особі виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області) на засіданні виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області, отже це є компетенцією саме виконавчого органу ради. Відмова виконавчого комітету оформлена листом-відповіддю, а не нормативно-правовим актом індивідуальної дії - рішенням. Питання щодо передання у власність квартири шляхом приватизації на засіданні виконавчого комітету Ренійської міської ради не розглядалося, відмова оформлена відповіддю посадової особи виконавчого комітету ради особисто, чим перевищено повноваження зазначеної особи. Відповідно до частин 3, 4 статті 9 Житлового Кодексу Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною 5статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно до Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 16 грудня 2009 року № 396 затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян. Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Відповідно до пункту 18 зазначеного Положення громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Відповідно до статті 58 Житлового Кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Таким чином, ордер видається виключно для вселення в надане жиле приміщення (квартиру), і при вселенні ордер здається в організацію, яка займається обслуговуванням будинку (ЖРЕО та ін.). Тобто, ордер не залишається у громадянина, якому він був виданий. Видача дублікату ордеру чинним законодавством України не передбачено. Крім того, на момент вселення [PERSON] та [PERSON] у квартиру діяли нормативно-правові акти УРСР, відповідно до яких ордер на житлове приміщення був дійсний протягом 30 днів, а при вселенні в надане житлове приміщення громадяни здавали ордер у житлово-експлуатаційну організацію. Заявник [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] , та [PERSON] проживали у квартирі за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 1727 від 13.03.2020 року, виданою відповідачем, їхніми паспортами. Тобто, вони дійсно проживають (а [PERSON] - проживала до моменту смерті) та були зареєстровані у квартирі за адресою [ADDRESS] , законно займали дану житлову площу. Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідно до статті 59 Житлового Кодексу Української РСР ордер на квартиру недійсним в судовому порядку визнаним не був, слід вважати, що відповідач відмовив у приватизації займаного [PERSON] та [PERSON] житла не дослідивши всі причини відсутності ордеру, оскільки [PERSON] вселилась до квартири на законних підставах в 1965 році, а [PERSON] - в 1981 році, незаконність їх проживання ніхто не оспорював, а можливість знайти копію ордеру, який видавався на вселення в квартиру, на даний час відсутня, як у теперішніх позивачів, так і у відповідача (який не може надати на виконання ухвали суду про витребування доказів відповідний доказ також). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно з частиною 2 цієї ж статті не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Отже, даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, тому, як убачається з його змісту, він на вищевказану квартиру не розповсюджується. Відповідно до статті 8 зазначеного Закону, органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. Відповідно до ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов`язком держави. Приватизація - це перехід майна в приватну власність, тобто процес передачі громадянам України житлових об`єктів з державної власності. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення в гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках. Відповідно до п. 11 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Згідно ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", об`єктом приватизації є квартири, які перебувають в віданні місцевих Рад, державних підприємств, установ, організацій, незалежно від їх відомчої належності. Відповідно до ст. 3 цього Закону приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 15 Житлового кодексу Української РСР, до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад народних депутатів належить видача ордерів на жилі приміщення. Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно з пунктами 69, 72 правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.84 р. N 470, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Таким чином, ордер не підлягає зберіганню у наймача квартири та є документом з обмеженим строком дії (30 днів), який лише дає право на вселення у квартиру. На основі вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що відмова виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області від 19.06.2020 року № Ш-309 в приватизації квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю копії ордера про надання жилої площі, є протиправною. Спостовуючи доводи представника відповідача щодо дотримання процедури процесуального правонаступництва [PERSON] після смерті [PERSON] , суд зазначає, що позивачка за первісним позовом - [PERSON] [INFO] померла. Спадкоємцем першої черги є син померлої - [PERSON] , який прийняв спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини до Ренійської районної державної нотаріальної контори. Про це свідчить матеріали спадкової справи, які були витребувані судом в якості доказів. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Спадкоємець має право вимагати за ним права власності на неприватизовану квартиру тільки, якщо спадкодавець при житті висловив волю на приватизацію квартири. Постановою ВССУ по справі № 6-121цс13 від 11 грудня 2013 року визначено, що в осіб, які фактично проживають в квартирі (будинку) державного житлового фонду і звернулись з відповідною заявою до органу приватизації, виникає право на приватизацію цього житла. Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. У силу статей 1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність. Пленум Верховного Суду України в частині 5 пункту 13 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначив, що в разі не передання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним частини квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на цю частину квартири. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян. Вказаним законом встановлені умови та порядок набуття громадянами права власності на квартири, які перебувають у державному (комунальному) житловому фонді. Згідно ст. 2 Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України по справі№ 6-121цс13 від 11.12.2013р., право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Аналогічна позиція відображена в п. 6.2. Узагальнення судової практики розгляду справ про приватизацію державного житлового фонду та гуртожитків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.01.2017р. № 9-48/0/4-17. Таким чином, для спадкування права на приватизацію необхідне дотримання двох умов: постійне проживання спадкодавця у приміщенні, яке підлягає приватизації, та його особисте звернення до органів приватизації. Отже, мати позивача [PERSON] - [PERSON] постійно проживала в квартирі, яка підлягає приватизації, особисто звернулася до органу приватизації, отже у спадкоємця [PERSON] є право на приватизацію зазначеної квартири. Про саме таке застосування Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» йдеться в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Подача спадкодавцем заяви про приватизацію квартири свідчить про реалізацію останньою свого права на безоплатну приватизацію квартири та початок процедури приватизації, а позивач - спадкоємець може отримати таку квартиру у власність після смерті матері за умови не прийняття органом приватизації рішення по заяві у встановлені строки або у разі незаконної відмови в її задоволенні при наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири у власність спадкодавця. Згідно з ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України у випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення/припинення цивільних прав та обов`язків. До способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, належить визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку про те, що у випадку, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів. Спірні правовідносини, які виникли між учасниками справи з приводу захисту житлових прав та інтересів позивачів, є приватноправними, оскільки існує спір про право на приватизацію житла та користування ним. Виходячи із вищенаведеного, суд задовольняє вимоги позивачів в повному обсязі, оскільки вони знайшли своє належне підтвердження в ході розгляду справи, обґрунтовані належними доказами та доводами позивачів. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved