Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

15 лютого 2021 року Акціонерне товариство «Кредит Європа Банк» звернулося до суду з позовною заявою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борківський Андрій Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фролова Олена Олександрівна, в якому просив: - визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , серія та номер: 309, виданий 23.09.2020, видавник: Борківський А.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; - визнати недійсним договір дарування 1/4 частини квартири [ADDRESS] , серія та номер 3218, виданий 26.05.2016, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фролова О.О. - відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення [PERSON] 1/4 частки в праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що між Закритим акціонерним товариством «Кредит Європа Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Кредит Європа Банк» та громадянином України [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 00011-МL-000000000219 від 25.04.2008. Внаслідок тривалого порушення грошових зобов`язань за Кредитним договором відповідача-1 перед позивачем, останній 05.03.2015 звернувся до відповідача-1 з позовом до Деснянського районного суду м. Києва (справа № 754/4030/15-ц). Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02.04.2015 у справі № 754/4030/15-ц відкрито провадження про стягнення заборгованості з відповідача-1. 03.12.2015 за вих. № 3658/03 позивач подав до згаданого суду заяву про забезпечення позову щодо накладення арешту. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 04.12.2015 у справі 754/4030/15-ц відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Заочним рішенням від 03.03.2016 Деснянський районний суд м. Києва у справі № 754/4030/15-ц стягнув з відповідача-1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 51727 доларів США та 3654 грн. судового збору. 24.03.2016 Деснянським районним судом м. Києва виданий виконавчий лист у справі № 2-79/16р. 04.04.2016 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Маковей Елізою Анатоліївною відкрите виконавче провадження ВП № 50692486 про стягнення з [PERSON] за виконавчим листом № 2-79/16, виданого 24.03.2016 Деснянським районним судом м. Києва 51727,96 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та 3654 грн. судового збору. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25.05.2016 у справі № 754/4030/15-ц задоволена заява про перегляд заочного рішення суду та скасовано заочне рішення суду від 03.03.2016 у справі. Повторним заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 02.07.2018 задоволено позов позивача та стягнуто з відповідача-1 на користь позивача 56935,43 доларів США в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором та 3654 грн. судового збору. Постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2019 повторне заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02.07.2018 у справі № 754/4030/15-ц скасовано та ухвалене нове рішення про стягнення з відповідача-1 заборгованості за Кредитним договором 45316,35 доларів США та 624,89 грн., заборгованості з неустойки станом на 04.12.2014. Ухвалою Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 754/4030/15-ц відповідачеві повернена касаційна скарга внаслідок несплати судового збору. 06.03.2020 з письмового повідомлення у виконавчому провадженні ВП № 59015441 приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Д.В., одержаного внаслідок примусового виконання виконавчого листа № 754/4030/15-ц від 04.04.2019, виданого Деснянським районним судом міста Києва про стягнення 45316,35 доларів США та 624,89 грн., отримав відомості, які свідчать про відсутність у відповідача-1 нерухомого майна у місті Києві, на яке можна було би звернути стягнення, проте деякі об`єкти нерухомості відповідача-1 були ним відчужені (подаровані) своєму сину - відповідачу-2 за договорами дарування саме під час розгляду Деснянським районним судом м. Києва спору у справі № 754/4030/15-ц про стягнення з відповідача-1 на користь позивача боргу за Кредитним договором у період з 04.12.2015 по 13.09.2019. Позивач з відповіді приватного виконавця у листі від 05.03.2020 № 59015441 та з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.03.2020, 02.06.2021 дізнався про підстави відсутності нерухомого майна у відповідача-1 у місті Києві, на яке можна було би звернути стягнення. За змістом первинного договору купівлі-продажу квартири від 27.06.2007, що був посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Ніколіца В.Ф., покупці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] набули право власності у рівних частинах кожний на квартиру [ADDRESS] (далі - Квартира). За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що [PERSON] (відповідач-1) за власною ініціативою після проголошення рішення Деснянського районного суду від 03.03.2016 позбувся власності на 1/4 частку у Квартирі, відчуживши спочатку на користь свого сина, а потім син відчужив ј частину своїй сестрі, внаслідок чого сестра набула право власності на 1/2 частку у Квартирі. Підставою виникнення права власності у [PERSON] (відповідач-2) на 1/4 частину був договір дарування 1/4 частини Квартири, серія та номер 3218, виданий 26.05.2016, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фролова Олена Олександрівна, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу, індексний номер: 29773058 від 26.05.2016 о 16:50:04, приватний нотаріус Фролова Олена Олександрівна, Київський міський нотаріальний округ (далі-Договір дарування-1). Підставою виникнення права власності на 1/2 частку Квартири у [PERSON] є договір дарування 1/2 частки Квартири, серія та номер 309, виданий 23.09.2020, видавник Борківський А.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54212460 від 23.09.2020 о 14:45:33, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борківський Андрій Вікторович (далі - Договір дарування-2). Оспорювані Договір дарування-1 та Договір дарування-2 були спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно - часток у Квартирі з метою приховання його від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з боржника [PERSON] (відповідача-1), що є підставою, на думку позивача, для визнання таких договорів дарування недійсними. Зазначені правочини укладені між близькими особами - батьком та сином, братом та сестрою з метою уникнути виконання рішення про стягнення на користь позивача коштів за кредитним договором. Боржник-батько, відчужуючи належні йому на праві власності частку Квартири своєму синові, та син, відчужуючи свою частку сестрі, були обізнані про наявність невиконаних зобов`язань батька з повернення заборгованості за Кредитним договором та існуючого судового спору, відкритого виконавчого провадження, передбачали можливе стягнення з батька-боржника на користь позивача заборгованості за Кредитним договорами, боржник усвідомлював негативні наслідки для себе у випадку задоволення позовних вимог у справі № 754/4030/15-ц та мав намір всупереч інтересам позивача-кредитора уникнути цих наслідків, позбавляючись частки у Квартирі, яка є його власним майном. При укладенні усіх оспорюваних правочинів воля їх сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, дії сторін вчинені на перехід права власності на частки у нерухомому майні з метою приховування власного майна батька-боржника від звернення стягнення при виконанні рішення суду про стягнення грошових коштів з боржника [PERSON] , отже правова мета оспорюваного договорів дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочинами (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), тому позивач просить визнати недійсними оспорювані правочини. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18 серпня 2021 року. 26.07.2021 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Борківського Андрія Вікторовича надійшла заява, згідно з якою він просив суд розглядати справу за його відсутності. 27.07.2021 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фролової Олени Олександрівни також надійшла заява, згідно з якою вона просила суд розглядати справу за її відсутності. 18 серпня 2021 року розгляд справи не відбувся. Наступне засідання призначено на 15 вересня 2021 року. 03.09.2021 від представника [PERSON] , [PERSON] - адвоката Коростильова В.Б надійшов відзив на позовну заяву, в якому з позовом відповідачі не погодилися з таких підстав. Дійсно, [PERSON] подарував ј частки квартири своєму сину [PERSON] , уклавши договір дарування квартири в 26.05.2016. Оскільки правовідносини відбувалися більше 5 років тому назад, сторона відповідача вважає, що мають бути застосовані наслідки спливу позовної давності, про що подана відповідна заява. Щодо укладення договору дарування між [PERSON] (відповідач-2) та його рідною сестрою [PERSON] (відповідач-3), зазначено, що [PERSON] не був стороною іпотечного/кредитного договору, він не був стороною виконавчого провадження, а ні за № 50692486, а ні за № 59015441, його прізвище не було внесено в Єдиний реєстр боржників, тому, представник відповідачів вважає твердження позивача у справі, що даний договір укладений з метою приховання його від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення коштів з боржника [PERSON] необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності, оскільки, як син за борги батька не має нести відповідальності, так і дочка. 1/2 частка квартири, що була подарована відповідачем-2 своїй сестрі, була особистою приватною власністю відповідача-2 - [PERSON] , і ця частка квартири, включала в себе як частину квартири, що належала батькові, а також 1/4 частини квартири, що належала йому на праві приватної згідно з договором купівлі-продажу. До того, на час укладення правочину, нерухоме майно, під будь-якою забороною не перебувало, в рамках виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення боргу жодних обтяжень на спірне майно державним виконавцем накладено не було (хоча ВП № 50692486 та № 59015441 відкриті ще з 2016 року). З огляду на зазначене, відповідачі просять відмовити у задоволенні позову. До відзиву додане клопотання про застосування «строків позовної давності», обґрунтоване тим, що оскаржуваний позивачем Договір дарування укладено 26.05.2016, а з позовом позивач звернувся до суду лише в червні 2021 року, тобто через 5 років після видачі оспорюваного документа. При цьому, представник послався на положення ст. 728 ЦК України, згідно з якими до вимог про розірвання договору дарування застосовується давність в один рік. Підготовче засідання 15.09.2021 відкладено на 10.11.2021. 27.09.2021 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник просить відмовити у задоволенні клопотання від 31.08.2021 [PERSON] про застосування наслідків спливу позовної давності та задовольнити позовні вимоги. У відповіді на відзив йдеться про те, відповідач неправильно сприймає обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права та інтересу за приписами ст. 16 ЦК України, ототожнюючи такий спосіб захисту як «визнання правочину недійсним» з розірванням договору (ст. 726, 727, 728 ЦК України). Позивач дізнався про існування Договору дарування 05.03.2020, тому загальний 3-річний строк позовної давності для захисту свого порушеного права та інтересу не сплинув й висновок відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до спірних правовідносин не є обґрунтованим. Відповідачі не спростували висновків Верховного Суду із застосування принципу добросовісності та недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора, висловлених у постанові Верховного Суду у справах № 489/5148/18 від 14.01.2020 та № 369/11268/16-ц від 03.07.2019, Першої судової палати Касаційного цільного суду від 28.02.2019 у справі № 646/3972/16-ц, у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2019 у справі № 646/3972/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 у справі № 317/3272/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2018 у справі № 922/2878/17, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 в справі № 755/17944/18, й не навів випадків відступлення від таких правових позицій, які би були здійснені Верховним Судом щодо недобросовісної поведінки сторін оспорюваних правочинів у аналогічних правовідносинах. Визнання відповідачем фактів існування виконавчих проваджень ВП № 50692486 та ВП № 59015441, відкритих у 2016 році із стягнення з нього боргу перед позивачем, додатково доводять зловживання відповідачем-1 своїми цивільними правами під час укладення Договору дарування зі своїм сином та недобросовісної поведінки сторін оспорюваного правочину, які усвідомлювали негативні наслідки для себе у випадку задоволення позовних вимог Позивача. Подальше відчуження [PERSON] (сином Відповідача-1) своєї збільшеної у недобросовісний спосіб із зловживанням цивільним правом частки нерухомого майна (з 1/4 до 1/2) на користь своєї сестри ( [PERSON] ) також не є добросовісною поведінкою та не легітимізує отриману у такій спосіб частку власності, адже й син та донька Відповідача-1 усвідомлювали негативні наслідки для себе внаслідок задоволення судом позовних вимог позивача та зазначені члени родини відповідача-1 знали про непогашену заборгованість свого батька, про стягнення якої було ухвалене судове рішення й сприяли йому в приховуванні майна, на яке можливо було звернути стягнення у виконавчому провадженні і це ще більше унеможливило звернення стягнення на таке майно з огляду на зміст листа приватного виконавця від 05.03.2020 № 59015441/460, доданого до позовної заяви. 10 листопада 2021 року розгляд справи не відбувся. Наступне засідання призначено на 23.12.2021. 23.12.2021 розгляд справи відкладено на 16.02.2022 для надання можливості стороні відповідачів підготувати заперечення на відповідь на відзив. 16.02.2022 ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.04.2022. 13.04.2022 розгляд справи відкладено на 18.05.2022. У судовому засіданні 18.05.2022 представник відповідачів надав заяву про застосування «строків» позовної давності, та просив прийняти до розгляду дану заяву, а раніше подане клопотання про застосування «строків» позовної давності відкликав. У даній заяві представник відповідачів просив застосувати наслідки спливу позовної давності щодо вимоги визнання недійсним договору дарування частки квартири [ADDRESS] , серія та № 3218, від 26.05.2016 видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фролова О.О.; в позові Акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус КМНО Борківський А.В., приватний нотаріус КМНО Фролова О.О. - відмовити в повному обсязі. У вказаній заяві йдеться про те, що оскаржуваний позивачем Договір дарування укладено 26.05.2016, а з позовом позивач звернувся до суду лише в червні 2021 року, тобто через 5 років після видачі оспорюваного документа. При цьому, в самому позові позивач не називає точних строків, коли він дізнався про існування вказаного Договору дарування, але в тексті самої позовної заяви зазначено про те, що «позивач проаналізував відповідь приватного виконавця, наведену у листі від 05.03.2020». Отже, виходячи з даного листа відповідач вказує, що можна припустити, що позивач про існування Договору дарування начебто дізнався в березні 2020 р. Але ще 04 квітня 2016 року на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Маковей Е.А. було відкрите виконавче провадження № 50692486 про стягнення з [PERSON] за виконавчим листом 2-79/16 від 24.03.2016, виданого Деснянським районним судом міста Києва, боргу на користь ПАТ «Кредит Європа Банк». Між відкриттям ВП № 50692486 та укладенням договору дарування пройшло майже 50 днів. Тому, сторона відповідачів стверджує, що ненакладення арешту на майно боржника під час проведення виконавчих дій - це недоопрацюваиня виконавця, який здійснював виконавчі дії, а також потурання позивача, який не переймався ходом виконавчого провадження, і не скористався своїми процесуальними правами. До того ж, позивач не поновлює строк позовної давності і не наводить будь-яких обґрунтувань про те, чому він не направляв судовому виконавцю Маковей Е.А. таких самих запитів та/або листів (копії додані позивачем до позову), які ним були направлені в ході виконавчого провадження № 59015441, що було відкрито в 2019 році на підставі виконавчого листа № 754/4030/15-ц, виданого Деснянським районним судом міста Києва від 04.04.2019, після скасування 13.03.2019 апеляційним судом повторного заочного рішення та винесення нового рішення у справі № 754/4030/15-ц, приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Ляпіну Д.В., та чому сам не цікавився станом майна боржника в ДРНМ, якій працює з 2013 року, та доступ до нього вільний. Судом залишено без розгляду клопотання про застосування «строків позовної давності» від 31.08.2021 та прийнято до розгляду заяву про застосування «строків» позовної давності від 18.05.2022. 20.05.2022 представник позивача надав заперечення, в яких зазначається, що відповідач (колективний) погодився, що у березні 2020 року позивач дізнався про існування договору дарування 1/4 частки квартири [ADDRESS] , серія та № 3218 від 26.05.2016, відтак фактично визнав момент початку перебігу загального строку позовної давності у три роки і те, що він згодом змінив своє ставлення до цього у заяві про застосування строків позовної давності від 18.05.2022, не спростовує такого факту, адже допустимих і достатніх доказів протилежного не наведене. До того ж, письмово не зазначив конкретний день, з якого на його думку настає перебіг позовної давності. Позивач дізнався про існування договору дарування 06.03.2020, тому загальний 3-річний строк давності для захисту свого порушеного права та інтересу не сплинув. Сторона відповідача не довела належними достовірними й достатніми доказами, що позивач отримав постанову від 04.04.2016 державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Маковей Е.А. про відкриття виконавчого провадження та що такий державний виконавець здійснив усі необхідні дії, а в матеріалах справи з виконавчого провадження містяться докази інформації про оспорюваний правочин. Банк таку постанову не отримував. Доказів протилежного не має. До того ж, виконавча справа знищена. Саме тому, відлік початку перебігу позовної давності від дати складання постанови не є обґрунтованим. Проміжок часу в 50 днів від дня відкриття виконавчого провадження до укладення першого оспорюваного договору дарування (26.05.2016) нічого не доводить, оскільки не доведені: а) день відправлення та отримання постанови позивачем; б) обставини того, що у матеріалах виконавчої справи міститься оспорюваний правочин; в) відомості про оспорюваний правочин були доведені до відома позивача належним чином. За відсутністю належних, достатніх, допустимих доказів обставини початку та закінчення періоду позовної давності, твердження про сплив такого строку є припущенням щодо фактичних обставини справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Державний виконавець виносив постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження за відомостями роздруківки такої постанови від 14.04.2016 у ВП № 50692486. Якщо звернути увагу на такий аргумент, договір дарування ј частини квартири [ADDRESS] , серія та номер 3218, виданий 26.05.2016, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фролова О.О., укладений саме у період існування заборони такого відчуження. Жодна обачність і користування реєстрами з боку позивача не могли б дозволити йому побачити відчуження цієї квартири, тому що до укладення першого за датою договору дарування інформації про квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не було. Така інформація існувала у паперовій формі у Комунальному підприємстві КМР «Бюро технічної реєстрації», яка не є у загальному доступі на відміну від державних реєстрів, статус яких встановлений законом. А після укладення договору запит державного виконавця за реквізитами боржника не дав би її побачити, оскільки вона була зареєстрована за іншою особою (обдарованим). Про існування часток [PERSON] у квартирі по [ADDRESS] на момент існування виконавчого провадження, відкритого державним виконавцем у позивача не було. Представник відповідача належними доказами цього не спростував у порушення ч. 1 ст. 81 ЦПК України. У доведення вищезгаданого аргументу свідчать відомості Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 30.11.2015 за номером ідентифікаційної довідки 48655766, а також від 11.07.2016 за номером ідентифікаційної довідки 63215746. Для пошуку за об`єктом нерухомого майна треба знати адресу нерухомого майна, яка стала відома лише за наслідком звернення приватного виконавця із відповідним запитом до Комунального підприємства КМР «Бюро технічної реєстрації». Позивач всіляко намагався виявити нерухоме майно, належне боржнику [PERSON] як до укладення першого за датою (26.05.2016) оспорюваного правочину, так й після його укладення, про що свідчать Інформаційні довідки з ДРРП від 30.11.2015 та від 11.07.2016. Тому, також є припущенням твердження представника відповідачів про нібито «потурання» позивача, який не переймався ходом виконавчого провадження і не скористався своїх процесуальних прав». Сторона відповідачів не надала жодних доказів того, що позивач не звертався до державного виконавця за здійсненням усіх виконавчих дій, передбачених законодавством про виконавче провадження, а відсутність доведеного моменту відліку строку позовної давності виключає навіть теоретичну можливість його поновлення. У судовому засіданні 20.05.2022 оголошено перерву до 30.08.2022. 29.08.2022 від представника відповідачів надійшло клопотання про витребування доказів. Розгляд справи 30.08.2022 відкладено на 01.11.2022 та ухвалою суду визнано явку представника позивача обов`язковою. 01.11.2022 від представника позивача надійшли заперечення на клопотання про витребування доказів. 01.11.2022 представником відповідача-1 заявлено клопотання про витребування доказів. У судовому засіданні 01.11.2022 судом залишено без задоволення вищевказані клопотання представника відповідачів та представника відповідача-1 на підставі ч. 1 ст. 84 ЦПК України. За клопотанням представника відповідача-1 у розгляді справи оголошено перерву до 11.11.2022 для надання можливості учасникам підготуватися до судових дебатів. У судовому засіданні 11.11.2022 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити. Представник відповідачів та представник відповідача-1 просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення представників позивача та представника відповідачів, представника відповідача-1, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Між Закритим акціонерним товариством «Кредит Європа Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Кредит Європа Банк» та громадянином України [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 00011-МL-000000000219 від 25.04.2008. У березні 2015 року позивач звернувся до відповідача-1 з позовом до суду про стягнення заборгованості. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02.04.2015 у справі № 754/4030/15-ц відкрито провадження. У грудні 2015 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову щодо накладення арешту на нерухоме майно відповідача. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 04.12.2015 у справі № 754/4030/15-ц відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03.03.2016 у справі № 754/4030/15-ц стягнуто з відповідача-1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 51727,96 доларів США та 3654 грн. судового збору. 24.03.2016 Деснянським районним судом міста Києва виданий виконавчий лист № 2-79/16 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» 51727,96 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та 3654 грн. судових витрат. 04.04.2016 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Маковей Елізою Анатоліївною відкрито виконавче провадження ВП № 50692486 про стягнення з [PERSON] за виконавчим листом № 2-79/16, виданим 24.03.2016 Деснянським районним судом міста Києва, 51727,96 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та 3654 грн. судових витрат. 14.04.2016 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Маковей Елізою Анатоліївною винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у ВП № 50692486, якою накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25.05.2016 у справі № 754/4030/15-ц задоволено заяву про перегляд заочного рішення суду; скасовано заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03.03.2016; призначено справу до судового розгляду. 30.05.2016 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Маковей Елізою Анатоліївною винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 50692486 у зв`язку із надходженням ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 25.05.2016 у справі № 754/4030/15-ц про скасування заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03.03.2016. Повторним заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 02.07.2018 задоволено позов позивача та стягнуто з відповідача-1 на користь позивача 56935,43 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та 3654 грн. судового збору. Постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2019 заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов Акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» (Публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк») до [PERSON] про стягнення грошових коштів задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» (Публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк») заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 00011-МL-000000000219 від 25 квітня 2008 року, яка становить 45316,35 доларів США та 624,89 грн., з яких: 43766,13 доларів США - заборгованість за кредитом, 1550,22 доларів США - заборгованість за процентами станом на 04 грудня 2014 року та 624,89 грн. - заборгованість з неустойки станом на 04 грудня 2014 року. В іншій частині вимог Акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» (Публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк») відмовлено. Ухвалою Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 754/4030/15-ц касаційну скаргу відповідача-1 повернуто. На виконання постанови Київського апеляційного суду від 13.03.2019 Деснянським районним судом міста Києва був виданий виконавчий лист 04.04.2019 № 754/4030/15-ц. Вказаний виконавчий лист пред`явлено до виконання до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича (ВП № 59015441). 06.03.2020 позивач отримав відповідь від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Д.В. від 05.03.2020, в якій йдеться, зокрема, про те, що в рамках перевірки майнового стану боржника було встановлено, що відповідно до повідомлення КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 17.05.2019 № 062/14-7361 за боржником проведено реєстрацію права власності на ј частину квартири [ADDRESS] . Але згодом встановлено, що вказане майно було відчужено за договором дарування, серія та номер: 3218 від 26.05.2016 на користь [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 936422880000. 16.10.2020 приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Ляпін Д.В. виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП № 59015441, якою виконавчий лист № 754/4030/15-ц, виданий Деснянським районним судом міста Києва 04.04.2019, про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 00011-МL-000000000219 від 25 квітня 2008 року, яка становить 45316,35 доларів США та 624,89 грн., повернуто стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в результаті здійснення виконавчих дій іншого майна боржника, на яке можливе звернення стягнення не виявлено. Водночас, як вбачається із матеріалів справи, за договором купівлі-продажу квартири від 27.06.2001 покупці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] набули право власності у рівних частинах кожний на квартиру [ADDRESS] . 26.05.2016 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/4 частини квартири, згідно з яким [PERSON] передав безоплатно, а [PERSON] набув у власність ј частину квартири [ADDRESS] . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фроловою О.О. та зареєстрований за номером 3218. 23.09.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/2 частки квартири, згідно з яким [PERSON] передав безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла у дарунок Ѕ частку квартири за [ADDRESS] . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борківським А.В., та зареєстрований за номером 309. Позивач вказує, що оспорювані договори дарування спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно - часток у квартирі з метою приховання його від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з боржника [PERSON] (відповідача-1). При цьому позивач зазначає, що та обставина, що правочини між усіма відповідачами, які є родичами (батьком, сином, донькою), за якими боржник, а потім й члени його родини відчужили частки у спільної часткової власності нерухомого майна, реально виконані, не виключає тієї обставини, що вони направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, просить визнати їх недійсними на підставі загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 зазначено, що: «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)». Згідно з вимогами ст. 76-78 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом у цій справі встановлено, що оспорюваний договір дарування 1/4 частини квартири [ADDRESS] укладений 26.05.2016 між родичами [PERSON] (батьком, дарувальником, боржником) та [PERSON] (сином, обдарованим) після ухвалення заочного рішення Деснянського районного суду міста від 03.03.2016 та відкриття виконавчого провадження № 50692486, що свідчить про недобросовісність та зловживання правами щодо майнових інтересів позивача-кредитора з метою недопущення звернення стягнення на майно божника. При цьому, скасування ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25.05.2016 у справі № 754/4030/15-ц заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03.03.2016, не змінює вказаного висновку суду, оскільки справу призначено до судового розгляду, тобто судове провадження щодо стягнення заборгованості з відповідача-1 на користь позивача тривало, і розгляд справи не був завершений. Згодом, після ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 13.03.2019 про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 00011-МL-000000000219 від 25 квітня 2008 року у розмірі 45 316,35 доларів США та судового збору у сумі 624,89 грн., у період наявності відкритого виконавчого провадження приватним виконавцем ВП № 59015441 з приводу стягнення вказаної суми боргу, та після повернення ухвалою Верховного Суду від 27.01.2020 касаційної скарги відповідача-1, між родичами боржника, а саме його сином - [PERSON] та дочкою - [PERSON] 23.09.2020 укладено договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Таке безоплатне відчуження [PERSON] (сином відповідача-1) своєї збільшеної у недобросовісний спосіб із зловживанням цивільним правом частки нерухомого майна (з 1/4 до 1/2) на користь своєї сестри ( [PERSON] ) також не є добросовісною поведінкою та не легітимізує отриману у такій спосіб частку власності, оскільки і син, і дочка відповідача-1 знали про непогашену заборгованість свого батька, про стягнення якої було ухвалене судове рішення й сприяли йому в приховуванні майна, на яке можливо було звернути стягнення у виконавчому провадженні. З огляду на те, що спірне майно було відчужене після пред`явлення до відповідача-1 позову про стягнення заборгованості; майно відчужене на підставі безвідплатних договорів на користь близьких родичів і після такого відчуження спірного майна у відповідача-1 відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» про визнання недійсними оспорюваних договорів дарування є обґрунтованими. Як зазначалося вище представник відповідачів просив застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] 26.05.2016. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що у матеріалах справи міститься лист приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Д.В. від 05.03.2020, в якому зазначено, зокрема, про те, що в рамках перевірки майнового стану боржника було встановлено, що відповідно до повідомлення КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 17.05.2019 № 062/14-7361 за боржником проведено реєстрацію права власності на ј частину квартири [ADDRESS] ; але згодом встановлено, що вказане майно було відчужено за договором дарування, серія та номер: 3218 від 26.05.2016 на користь [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 936422880000. Вказаний лист приватного виконавця, в якому повідомлено позивача про укладення відповідачем-1 договору дарування від 26.05.2016, позивач отримав 06.03.2020, а отже, саме з цієї дати позивач дізнався про існування договору дарування від 26.05.2016. Сторона відповідачів протилежного не довела. Натомість з матеріалів справи вбачається, що позивач вчиняв дії щодо з`ясування наявності майна у відповідача-1 (боржника), про що свідчать Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] від 30.11.2015 № 48655766, а також від 11.07.2016 № 63215746, однак виявити таке майно не видалося можливим, оскільки інформації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не було. А інформація, що наявна у паперовій формі у Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», на запит особи, якої вона не стосується, не надається. Позивач вказує, що про існування часток [PERSON] у квартирі по [ADDRESS] на момент існування виконавчого провадження, відкритого державним виконавцем, у сторони позивача не було. Сторона відповідача належними доказами цього не спростувала у порушення ч. 1 ст. 81 ЦПК України. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивач дізнався про існування оспорюваного договору дарування від 26.05.2016 у березні 2020 року - після отримання листа приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Д.В. від 05.03.2020, а тому Акціонерне товариство «Кредит Європа Банк» не пропустило визначену статтею 257 ЦК України позовну давність (строк звернення до суду за захистом свого порушеного права). Отже, позовні вимоги Акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» про визнання недійсними оспорюваних договорів дарування підлягають задоволенню. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 щодо способу захисту в аналогічних правовідносинах зазначено, що «учасники цивільних відносин «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку і зумовив для неї настання таких негативних наслідків; колегія суддів, вважає, що обраний спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах». З огляду на зазначене, позовна вимога про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення [PERSON] 1/4 частки в праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , є ефективним способом захисту порушеного права позивача, тому підлягає задоволенню. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підстав викладеного,

Outcome: approved