Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-20 00:00:00

у серпні 2022 року [PERSON] звернувся до Машівського районного суду Полтавської області зі вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] є його колишньою дружиною, зареєстрована у цьому будинку, однак фактично не проживає у ньому, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні житла не бере. Позивач стверджує, що реєстрація відповідачки у його будинку перешкоджає йому вільно розпоряджатися своєю власністю, а тому просить визнати її такою, що втратила право користування його житловим будинком. Ухвалою від 15.09.2022 суддя відкрила провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначила судове засідання для розгляду справи по суті (а.с. 15). У судовому засіданні позивач позов підтримав та наполягав на його задоволенні, пояснивши, що з березня 2019 року відповідач не проживає в належному йому будинку, який є його батьківщиною, спроби примиритися з дружиною не вдалися, вона не бере участі в утриманні будинку та присадибної ділянки. Відповідач проти задоволення позову не заперечувала та пояснила, що дійсно з березня 2019 року не проживає в будинку, не бажає повертатися. Суд, заслухавши сторони та дослідивши надані письмові докази, дійшов такого висновку. Судом установлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.09.2012, а також копією Витягу про державну реєстрацію прав № 35643674 (а.с. 6, 7). За цією ж адресою позивач і відповідач зареєстровані, що вбачається з копії довідки Селещинського старостинського округу Машівської селищної ради Полтавської області від 19.08.2022 (а.с. 8). Натомість відповідно до акта від 19 серпня 2022 року, складеного комісією у складі: депутата Машівської селищної ради Малісевича О.Г., в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що [PERSON] , 1980 р.н., зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає з 9 березня 2020 року (а.с. 10). Статтею 41\~Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 150\~Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із частиною четвертою статті 156 Житлового кодексу Української РСР(далі - ЖК УРСР), до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені\~\~в частині другій статті 64 ЖК УРСР. Положеннями частини другої статті 64 ЖК УРСР, передбачено, до членів сім`ї наймача належать дружина (чоловік) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383\~ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до частини першої статті 405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з частиною другою статі 405\~ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Отже, даючи оцінку зібраним у справі доказам, суд уважає, що оскільки відповідачка з березня 2019 року, тобто понад 3 роки без поважних причин не проживає в належному позивачу житловому будинку, де вона зареєстрована, тим самим порушує його право на користування та розпорядження своїм майном, позов визнала, а тому дійшов висновку, що відповідачку потрібно визнати такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача потрібно стягнути сплачений останнім судовий збір у розмірі 992,40 грн за подання позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved