Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить: - визнати об`єктом права спільної сумісної власностi подружжя - квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована в цілому за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу вiд 11 вересня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі №1180; - визнати за нею право власностi на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; - стягнути з відповідача понесені судовi витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 15 жовтня 2011 року вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, але з травня 2022 року шлюбні відносини між ними припинені. Під час шлюбу ними була придбана квартира [ADDRESS] , яка зареєстрована за відповідачем, але є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана за спільні кошти. Вона разом з їх спільною дитиною зареєстрована у спірній квартирі та як дружина надавала згоду на її купівлю. Вона пропонувала вiдповiдачу розділяти їх спільне майно, а саме вищевказану квартиру, проте він відмовляється та продовжує проживати і користуватися нею, як особистим майном. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Кубрак Ю.І. підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав та пояснив, що спірна квартира придбавалась за гроші його батьків. У шлюбі також був придбаний автомобіль, який зареєстрований на позивачку, і який він їй віддав. Тому вважає справедливим залишити позивачці автомобіль, а йому квартиру, яка придбавалась за гроші його батьків. У інші цивільній справі судом 04 листопада 2022 року ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ним і позивачкою. Заслухавши доводи представника позивача, пояснення відповідача, та дослідивши матеріли справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що сторони 15 жовтня 2011 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 9). У шлюбі відповідач [PERSON] 11 вересня 2013 року придбав спірну квартиру [ADDRESS] загальною площею 44,1 кв м, житловою площею 30,8 кв м, про що свідчить договір купівлі-продажу від 11 вересня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Кізуб Т.Є., зареєстрований у реєстрі №1180, та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.12-14). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Згідно із ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України). Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є в спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 ЦК України). Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя закріплено ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному із подружжя, якщо іншого не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України). Згідно ст.355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч. 1 ст. 357 ЦК України). Відповідно ч.1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків установлених законом. Відповідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд зауважує, що попри зазначення у позовній заяві про поділ майна подружжя, виходячи зі змісту позовних вимог, предметом спору у справі є визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, а не поділ майна, оскільки позивачем не заявлені вимоги про присуження спірної квартири або виплати грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості частки. Щодо доводів відповідача про придбання спірної квартири за кошти його батьків, суд зазначає, що згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Жодних доказів на підтвердження цих обставин суду надано не було. Ураховуючи, що згідно договору купівлі-продажу спірна квартира була придбана відповідачем у період шлюбу між сторонами, а доказів її придбання за особисті кошти відповідача, суду не надано, суд доходить висновку, що спірна квартира відповідно до ч. 3 ст.368 ЦК України, ч. 1, 2 ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Суд ураховує, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)). Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Таким чином, окрема вимога визнати спірну квартиру об"єктом спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Тому суд вважає необхідним відмовити у задоволенні цієї вимоги. Позовна ж вимога про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку спірної квартири є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню, так як законодавством встановлено презумпцію рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, а відповідач відмовляється та не має наміру добровільно переоформити частину спільного майна на ім`я позивачки як співвласника. При поданні позову позивач сплатила судовий збір у розмірі 1 255 грн 66 коп, який у зв"язку із задоволенням майнової позовної вимоги відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial