Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Костопільського районного суду Рівненської області з цивільним позовом до Державного підприємства\~"Волинський\~військовий лісгосп" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Первинна профспілкова організація працівників Збройних Сил України ДП «Костопільський військовий лісгосп». Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в період з 02 лютого 2007 року по 01 жовтня 2019 року позивач працював Костопільському військовому лісгоспі ДП «Львівський військовий лісокомбінат». 15 травня 2019 року на підставі наказу Міністерства оборони України №233 «Про виділ зі складу ДП «Львівський військовий лісокомбінат» деяких структурних підрозділів і створення на їх базі Державних підприємств» виділено зі складу ДП «Львівський військовий лісокомбінат», зокрема Костопільський військовий лісокомбінат та створено на його базі Державне підприємство «Костопільський військовий лісгосп». 01 жовтня 2019 року позивача було прийнято до ДП «Костопільський військовий лісгосп» на посаду головного лісничого в порядку переведення з Костопільського військового лісгоспу ДП «Львівський військовий лісокомбінат». 20 квітня 2021 року наказом ДП «Костопільський військовий лісгосп» №43 позивача попереджено про майбутнє вивільнення за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із проведенням заходів при реорганізації ДП «Костопільський військовий лісгосп» шляхом приєднання його до ДП «Волинський військовий лісгосп». Жодної інформації про наявність вакантних посад, які підприємство могло б йому запропонувати, позивачу надано не було. 18 червня 2021 року наказом ДП «Костопільський військовий лісгосп» №63-к позивача звільнено з 22 червня 2021 року за скороченням штату працівників п.1 ст.40 КЗпП України. В цей же день позивач отримав копію наказу про звільнення та трудову книжку. Вважає, що оскільки позивачу не було запропоновано вакантних посад та не врахованого його переважне право на залишення на роботі, то звільнення позивача є незаконним. Зазначає, що йому обов`язково мали б бути запропоновано вакантні посади, оскільки цього вимагає трудове законодавство, а зокрема ст.49-2 КЗпП України. Така вимога закону ДП «Костопільський військовий лісгосп» не виконана. Також вказує, що у зв`язку із реорганізацією ДП «Костопільський військовий лісгосп» шляхом приєднання до ДП «Волинський військовий лісгосп» до останнього перешли усі права та обов`язки приєднаного підприємства ДП «Костопільський військовий лісгосп», у тому числі обов`язок як роботодавця працевлаштувати працівника (переведення на іншу роботу) і оскільки 13 квітня 2021 року наказом Міністерства оборони України №93 «Про реорганізацію державного підприємства «Костопільський військовий лісгосп» припинено юридичну особу ДП «Костопільський військовий лісгосп», реорганізувавши його шляхом приєднання до ДП «Волинський військовий лісгосп», яке визначено правонаступником усіх права та обов`язків ДП «Костопільський військовий лісгосп». Також вказує, що відповідачем не враховано його передбаченого ст.42 КЗпП України переважного права на залишення на роботі, адже позивач має 14 років безперервного стажу, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей. Вказує, що ДП «Костопільський військовий лісгосп» не було отримано згоди профспілкового комітету та його звільнення , чим також порушено вимогу ст.43 КЗпП України. Просить поновити його на посаді головного лісничого або іншій рівнозначній посаді в Державному підприємстві «Волинський військовий лісгосп», стягнути з Державного підприємства «Волинський військовий лісгосп» середній заробіток за час вимушеного прогулу, допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 27.07.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, про що повідомлено сторони. Відповідачу було надано 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов, позивачу у 5-ти денний строк з дня отримання відзиву на позов подати відповідь на відзив, відповідачу у строк не пізніше 5-ти днів з дня отримання відповіді на відзив подати свої заперечення на відповідь на відзив. Відповідачем Державним підприємством «Волинський військовий лісгосп», подано відзив на позов, який мотивовано тим, що згідно п.1 наказу Міністерства оборони України №93 від 13.04.2021 «Про реорганізацію державного підприємства «Волинський військовий лісгосп» припинено юридичну особу Державне підприємство «Костопільський військовий лісгосп», реорганізувавши його шляхом приєднання до Державного підприємства «Волинський військовий лісгосп». На підставі вказаного наказу було призначено комісію для проведення реорганізації. 20.04.2021 головою комісії з реорганізації ДП «Костопільський військовий лісгосп» видано наказ №43 «Про попередження про майбутнє вивільнення», відповідно до якого попереджено 58 працівників ДП «Костопільський військовий лісгосп» про наступне вивільнення, у тому числі позивача [PERSON] . Вказує, що оскільки позивач на момент звільнення не був працівником ДП «Волинський військовий лісгосп» то його позовні вимоги про поновлення на роботі у ДП «Волинський військовий лісгосп» та стягнення середнього заробітку є безпідставними. Також вказує, що правила п.1 ст.40 КЗпП України можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після при припинення підприємства одночасно утворюється нове підприємство і в таких випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на новоутвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди у встановленому порядку, а тому посилання позивача на те, що йому не було запропоновано вільних вакантних посад є безпідставним, оскільки позивач не працював у ДП «Волинський військовий лісгосп» та навіть не звертався до відповідача із заявою про його прийняття на роботу та на яку саме посаду. Вказує, що всі працівники ДП «Костопільський військовий лісгосп» не були переведені до ДП «Волинський військовий лісгосп» і вказана обставина ще раз підтверджує безпідставність заявлених позовних вимог. Просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] за безпідставністю позовних вимог. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Первинна профспілкова організація працівників Збройних Сил України ДП «Костопільський військовий лісгосп» не скористалась своїм право на подання пояснень щодо позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві, а також додатково пояснив, що крім того, що йому не було взагалі запропоновано вакантних посад, він додатково мав переважне право на залишення на роботі, але ДП «Костопільський військовий лісгосп» та ДП «Волинський військовий лісгосп», який є правонаступником усіх прав та обов`язків реорганізованого ДП «Костопільський військовий лісгосп», вказаних обставин не врахував, чим порушив вимоги закону, а тому його слід поновити на роботі на займаній або рівнозначній посаді та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Просить позов задоволити. Представник позивача адвокат Вотава І.Л., в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що незважаючи на те, що ДП «Костопільський військовий лісгосп» ліквідовувалось шляхом приєднання, відповідач зобов`язаний був дотримати вимог законодавства про працю та запропонувати позивачу іншу роботу, а також дотримати вимог трудового законодавства щодо переважного права на залишення позивача на роботі. Також не було отримано згоди профспілкового комітету на звільнення, що також є порушенням, а тому звільнення позивача є незаконним і він підлягає поновленню на роботі саме на підприємстві правонаступнику ДП «Волинський військовий лісгосп». Просила позов задоволити. Представник відповідача адвокат Таргоній В.О., в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та пояснив, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог Кодексу законів про працю України, позивача було попереджено про звільнення і що останньому не пропонувалась посада у ДП «Волинський військовий лісгосп», оскільки він не був працівником вказаного підприємства, а тому не міг бути там працевлаштований, заяви на його переведення чи прийняття до ДП «Волинський військовий лісгосп» позивач теж не писав. Вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити у задоволенні позову. Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Первинної профспілкової організації працівників Збройних Сил України ДП «Костопільський військовий лісгосп» Літвінко Л.В. в судовому засіданні пояснила, що до профспілкового комітету не було звернень щодо надання згоди на звільнення, зокрема позивача, у зв`язку із проведенням реорганізації підприємства та скороченням у зв`язку з цим штату працівників. Суд, заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, представника третьої особи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступне. Так, [PERSON] , з 08.02.2007 прийнятий інженером з лісових культур в Костопільський військовий лісгосп ДП МОУ «Львівський лісокомбінат», 11.07.2008 переведений на посаду інженера з охорони праці. 20.02.2009 Костопільський військовий лісгосп ДП МОУ «Львівський лісокомбінат» перейменовано в Костопільський військовий лісгосп ДП «Львівський військовий лісокомбінат». 07.11.2013 позивача переведено інженером з охорони праці в Костопільський військовий лісгосп ДП «Львівський військовий лісокомбінат», 10.02.2014 призначений головним лісничим, 28.07.2017 переведений інженером з охорони праці, 01.07.2015 переведений на посаду інженера лісового господарства, 15.08.2016 переведений на посаду головного лісничого, 30.09.2019 звільнений у зв`язку із переведенням на ДП «Костопільський військовий лісгосп». 01.10.2019 позивач прийнятий головним лісничим на ДП «Костопільський військовий лісгосп» в порядку переведення з Костопільського лісгоспу ДП «Львівський військовий лісгосп». Вказані обставини підтверджуються записами №2-11 у трудовій книжці позивача серії [NUMBER] , виданій 08.02.2007. 15 травня 2019 року Міністерством оборони України видано Наказ №233 «Про виділ із складу державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» деяких структурних підрозділів і створення на їх базі державних підприємств», відповідно до якого виділено зі складу державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» структурний підрозділ, зокрема Костопільський військовий лісгосп та затверджено Статут державного підприємства «Костопільський військовий лісгосп». 13 квітня 2021 року Міністерством оборони України видано наказ №93 «Про реорганізацію державного підприємства «Костопільський військовий лісгосп», яким, у зв`язку із проведенням у Міністерстві оборони України організаційних заходів, наказано припинити юридичну особу державне підприємство «Костопільський військовий лісгосп», реорганізувавши його шляхом приєднання до державного підприємства «Волинський військовий лісгосп». Згідно вказаного наказу, визначено державне підприємство «Волинський військовий лісгосп» правонаступником усіх прав та обов`язків державного підприємства «Костопільський військовий лісгосп», призначено комісію для проведення реорганізації державного підприємства «Костопільський військовий лісгосп» голова комісії - тимчасово виконуючий обов`язки директора державного підприємства «Волинський військовий лісгосп» Панасюк Сергій Миколайович. 20 квітня 2021 року ДП «Костопільський військовий лісгосп» видано наказ №43 «Про попередження про майбутнє вивільнення», відповідно до якого, у зв`язку з проведенням організаційних заходів при реорганізації ДП «Костопільський військовий лісгосп» шляхом приєднання до ДП «Волинський військовий лісгосп» на підставі наказу Міністерства оборони України від 13.04.2021 №93, наказано попередити 58 /п`ятдесят вісім/ працівників ДП «Костопільський військовий лісгосп» про майбутнє вивільнення з 21.06.2021 за п.1 ст.40 КЗпП України згідно зі списком, в тому числі головного лісничого [PERSON] №9 у списку. З наказом №43 від 20.04.2021 «Про попередження про майбутнє вивільнення» [PERSON] ознайомився, про що свідчить підпис останнього. 18 червня 2021 року ДП «Костопільський військовий лісгосп» видано наказ №63-к «Про звільнення [PERSON] », відповідно до якого звільнено [PERSON] , головного лісничого, 22.06.2021 року у зв`язку з скороченням штату працівників п.1 ст.40 КЗпП України. З вказаним наказом [PERSON] ознайомлений, про що свідчить підпис останнього у наказі. Також у трудову книжку позивача серії [NUMBER] від 08.02.2007 внесено запис №12 від 22.06.2021 про звільнення позивача у зв`язку із скороченням штату працівників п.1 ст.40 КЗпП України. Із листа Державного підприємства «Волинський військовий лісгосп» №147 від 02.08.2021 вбачається, що у період з 20.06.2021 по 22.06.2021 у лісгоспі були наявні вакантні посади інженера з охорони праці 0,5 посади, інспектора з кадрів 0,5 посади. Згідно довідки Державного підприємства «Волинський військовий лісгосп» 46 від 02.08.2021, розмір заробітної плати [PERSON] за останні два місці, що перебували звільненню, становить 29652,56 грн, а саме квітень 2021 року 14876,16 грн, травень 2021 року 14776,40 грн. Також судом встановлено, що на утриманні позивача [PERSON] перебуває троє дітей 2008, 2016 та 2018 років народження, що підтверджується свідоцтвами про народження, згідно яких батьком дітей є [PERSON] . Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Згідно вимог п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч.1, 3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Під час розгляду трудових спорів, пов`язаних зі звільненням відповідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, слід з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Так судом встановлено, що наказом Міністерством оборони України №93 від 13 квітня 2021 року припинено юридичну особу державне підприємство «Костопільський військовий лісгосп», реорганізувавши його шляхом приєднання до державного підприємства «Волинський військовий лісгосп», яке, відповідно до наказу, визначено правонаступником усіх прав та обов`язків державного підприємства «Костопільський військовий лісгосп». У свою чергу, 20 квітня 2021 року ДП «Костопільський військовий лісгосп» видано наказ №43 «Про попередження про майбутнє вивільнення» на підставі наказу Міністерства оборони України від 13.04.2021 №93, яким наказано попередити 58 /п`ятдесят вісім/ працівників ДП «Костопільський військовий лісгосп» про майбутнє вивільнення з 21.06.2021 за п.1 ст.40 КЗпП України. Позивач з вказаним наказом, як головний лісничий, ознайомлений, що останній підтвердив, зокрема в судовому засіданні. Судом також встановлено, що наказом ДП «Костопільський військовий лісгосп» від 18 червня 2021 року №63-к звільнено [PERSON] , головного лісничого, 22.06.2021 року у зв`язку з скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Суд враховує і що не заперечував представник відповідача, що [PERSON] не було запропоновано іншу роботу у ДП «Волинський військовий лісгосп». При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що [PERSON] не працював на ДП «Волинський військовий лісгосп» і тому не було підстав пропонувати йому роботу на вказаному підприємстві, оскільки припинення юридичної особи ДП «Костопільський військовий лісгосп» відбулось шляхом приєднання його до ДП «Волинський військовий лісгосп», який є правонаступником відповідача, що вбачається із наказу Міністерства оборони України №93 від 13 квітня 2021. Суд також враховує, що наказу про скорочення чисельності та штату працівників у зв`язку із припиненням юридичної особи ДП «Костопільський військовий лісгосп» не було і з врахуванням того, що припинення ДП «Костопільський військовий лісгосп» відбулось шляхом приєднання його до ДП «Волинський військовий лісгосп», то в силу вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України відповідач був зобов`язаний запропонувати [PERSON] іншу роботу за відповідною професією чи спеціальністю. Крім того, із наданого відповідачем листа №147 від 02.08.2021 вбачається, що у період з 20.06.2021 по 22.06.2021 у ДП «Волинський військовий лісгосп» були наявні вакантні посади інженера з охорони праці 0,5 посади, а також інспектора з кадрів 0,5 посади. При цьому суд враховує, що позивач [PERSON] починаючи з 08.02.2007 працював у лісгоспі, зокрема на посаді інженера з охорони праці і станом на 22.06.2021 у ДП «Волинський військовий лісгосп» була вакантна посада інженера з охорони праці на 0,5 посади, то відповідач був зобов`язаний на підставі ч.3 ст.49-2 КЗпП України запропонувати [PERSON] відповідну посаду за відповідною професією чи спеціальністю, обов`язки за якою за своїми кваліфікаційними вимогами позивач міг би виконувати. Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, яка наведена у Постанові від 13.05.2021 у справі №377/759/19, провадження №61-12909св20. Разом з тим, відповідач не дотримав вимог ч.3 ст. 49-2 КЗпП України при звільненні позивача та не запропонував вакантної посади позивачу, що є підставою для поновлення [PERSON] на роботі. Судом також встановлено, що в порушення вимог ч.1 ст.40 КЗпП України, при звільненні позивача не було отримано попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, а відтак, вказана обставина є додатковою підставою для задоволення позову. Також суд враховує, що згідно зі ст.104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа-правонаступник, до якої внаслідок приєднання перейшли майно, права та обов`язки припиненої юридичної особи, несе відповідальність за її зобов`язаннями в повному обсязі, що передбачено ст.107 ЦК України, а тому Державне підприємство «Волинський військовий лісгосп», як правонаступник, прийняло на себе основні функції Держаного підприємства «Костопільський військовий лісгосп» до внесення відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення і саме відповідач, як правонаступник, зобов`язаний був запропонувати наявні вакантні посади на ДП «Волинський військовий лісгосп». Вказане також узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, який наведено у Постанові від 13.05.2021 у справі №377/759/19, провадження №61-12909св20. У зв`язку з цим, доводи відповідача про те, що позивач не був його працівником і тому відповідач не зобов`язаний був пропонувати йому вакантні посади, суд не приймає до уваги. Крім того\~суд враховує,\~що за ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Предметом спору у даній справі є поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У свою\~чергу,\~відповідно до\~ч.1\~ст.2\~ЦПК України,\~завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави,\~а відповідно\~до п.1\~ч.3\~вказаної статті\~Кодексу,\~одним із\~основних принципів\~цивільного судочинства\~є верховенство права. Відповідно доч.1,\~2\~ст.5\~ЦПК України,\~здійснюючи правосуддя,\~суд захищає\~права,\~свободи та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні та\~суспільні інтереси\~у спосіб,\~визначений законом\~або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом вказаних норм вбачається, що суд вправі самостійно визначити спосіб захисту порушених прав особи, який не порушує якщо законом чи договором не визначено ефективного способу їх захисту, що вцілому дозволяє суду захистити права позивача, у разі, якщо останнім з тих чи інших підстав не в повній мірі сформульовано позовні вимоги. Відтак, встановивши неправомірність звільнення позивача та дійшовши висновку про наявність підстав для захисту порушених прав останнього та поновлення позивача на роботі, що цілком відповідає завданню та принципам цивільного судочинства, суд також дійшов переконливого висновку, що за таких умов також підлягає скасуванню наказ ДП "Костопільський військовий лісгосп" №63-к від 18.06.2021 року "Про звільнення [PERSON] ". Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Розмір такого\~стягнення визначається\~відповідно до\~Порядку обчислення\~середньої заробітної\~плати,\~затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Так середньоденна заробітна плата позивача, з урахуванням заробітної плати позивача за останні два місяці перед звільненням, згідно довідки ДП «Волинський військовий\~лісгосп» від 02.08.2021 №146 склала 780,33 грн . Враховуючи задоволення позову та враховуючи, що позивача було звільнено з 22.06.2021, з врахуванням кількості днів вимушеного прогулу до моменту ухвалення судом рішення у справі, то середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 22.06.2021 по 04.11.2022 включно становить 275456,49 грн. ( 780,33 грн х 353 дні = 275 456,49 грн.), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відтак, позов [PERSON] підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, але останнім заявлено дві позовні вимоги, суд дійшов висновку, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1816 грн, тобто по 908 грн. за кожну з позовних вимог. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то суд враховує наступне. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч.2, 3 ст.137 Цивільного процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вирішуючи питання про стягнення понесених [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що наявні у матеріалах справи: вказаний у позові орієнтовний (попередній) розрахунок судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести; договір про надання правничої допомоги №163/21 від 20.07.2021, акт про надання правничої допомоги від 27.07.2021, клопотання про розподіл судових витрат, відповідно до якого вартість участі адвоката у судовому засіданні оцінюється у 1000 грн; квитанція про сплату 15000 грн згідно договору 163/21 від 20.07.2021 та рахунку від 27.07.2021, а також участь адвоката у чотирьох судових засіданнях є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в сумі 19000 грн. (15000 грн + (1000 грн х 4 засідання = 4000 грн) = 19000 грн). При цьому суд враховує, що заперечень щодо розміру таких витрат зі сторони відповідача не надходило. Відтак, враховуючи критерій розумності розміру таких витрат, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку, що вказана сума витрат на правничу допомогу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved