Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп», за участі третіх осіб: Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Євгена Михайловича, Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шипкова Єгора Олексійовича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №146909, вчинений 11 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального\~округу Остапенка Євгеном Михайловичем про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості у розмірі 144940,42 гривень, а також стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» судові витрати. Позов обґрунтований наступними обставинами. 11 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис № 146909 про стягнення з про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості у розмірі 144940,42 гривень. Позивач вважає вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки зазначає, що чинним законодавством не передбачено можливість його вчинення на підставі кредитного договору непосвідченого нотаріально, а також на підставі відсутності ознак безспірності стягуваної заборгованості. У відкрите судове засідання, призначене на 25\~жовтня 2022\~року учасники справи та їх представники не з`явились. [PERSON] подала до суду заяву, в якій позов підтримала, просила розгляд справи проводити у її відсутність. Представник Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належнимчином про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність та відзив не подавав. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» подала до суду заяву, в якій повідомила про відсутність можливості прийняття участі у судовому засіданні. Вказала, що стороною позивача не надано доказів понесених витрат пов`язаних з розглядом справи, зокрема витрат на правову допомогу, поштових витрат, та витрат на банківські послуги. Крім того, 06 грудня 2021 року представником відповідача було подано відзив на позовну заяву. Заперечуючи щодо позову, представник ТОВ «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» зазначила, що позивач у встановленому законом порядку не спростовує належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису є іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення, не надає доказів часткового чи повного погашення заборгованості, а тому вважає, що жодних підстав для задоволення позову не має. Вважає, що виконавчий напис нотаріуса, вчинений відповідно норм чинного законодавства України. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність не подавав Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шипков Єгор Олексійович про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність не подавав. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити з наступних підстав. Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В матеріалах справи міститься копія кредитного договору № 198-0131017/ФКВ-08 від 03 квітня 2008 року, відповідно до якого [PERSON] отримала від ТОВ «Український промисловий банк» кредитні кошти у розмірі 19745 дол. США 00 центів на придбання автомобіля Mitsubishi Lancer. Вказаний договір непосвідчений нотаріально (а.с. 16-18). 13 червня 2010 року відповідно до конкурсу з передачі активів та кредитних зобов`язань, оформлено Протоколом від 21 травня 2010 року та погодження цього рішення Правлінням Національного банку України (Постанова № 265/БТ від 08.06.2010 року) між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 2258. За вказанім договором ПАТ «Дельта банк» отримано право вимоги за кредитним договором № 198-0131017/ФКВ-08 від 03 квітня 2008 року, укладеним між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] (а.с. 87-93). 15 червня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-04-22-000030-b від 18 травня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір № 2258/К про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 403. За умовами даного Договору ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 198-0131017/ФКВ-08 від 03 квітня 2008 року укладеним між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк», а також договорами забезпечення (а.с. 97-98). Судом встановлено, що 11 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис № 146909 про стягнення з про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості у розмірі 144940,42 гривень. З матеріалів справи вбачається, що на підставі вчиненого виконавчого напису № 146909 від 11 червня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шипковим Є.О. було відкрито виконавче провадження. 25 серпня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шипковим Є.О. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника [PERSON] (а.с. 26-27). Частиною першою статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. У абзаці 3 пункту 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року N 20/5, вказано, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. Згідно із пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172 для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. З урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі N 6-887цс17. Крім того, вказані висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі N 305/2082/14-ц (провадження N 14-557цс19). Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі № 910/5226/17. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Такі правові\~висновки викладено\~у постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі N 910/10374/17. Тобто, після 22 лютого 2017 року нотаріуси позбавлені права вчиняти виконавчі написи про стягнення заборгованості за кредитними договорами, які не є нотаріально посвідченими. Як встановлено з матеріалів справи, кредитний договір між позивачем та ТОВ «Український промисловий банк» не був нотаріально посвідченим, оспорюваний виконавчий напис видано 11 червня 2021 року, що свідчить про незаконність його вчинення. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог та про задоволення позову. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908,00 грн., та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн. (а.с. 10, 48). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 908,00 грн., та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн. підлягають стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» на користь позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Так, разом із позовною заявою представником позивача надано заяву із попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат, відповідно до якого витрати на правову допомогу складають 25000,00 гривень, банківські послуги 50,00 гривень, поштові витрати 500 гривень. Разом із цим, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних витрат, зокрема: договору про надання професійної правничої допомоги, платіжних документів, акту приймання-передачі наданих послуг тощо, матеріали справи не містять. Таким чином, підстави для стягнення зазначених коштів відсутні. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved