Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до до Ічнянського відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про зняття арешту з майна. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] помер чоловік заявниці [PERSON] . Маючи намір отримати спадок, який залишився після смерті чоловіка, позивачка звернулася до державного нотаріуса , у провадженні якої перебуває нотаріальна справа щодо спадкування майна померлого. Під час видачі Свідоцтва про право на спадщину нотаріус надала інформацію про наявність обтяжень у виді заборони на нерухоме майно, накладене на квартиру [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна за № 311051543 від 28.09.2022 року, вбачається наявність інформації про державну реєстрацію обтяжень за № 43238679, підставою для державної реєстрації : не вказано, серія та номер: б/н, видавник: Державна виконавча служба. Відомості про суб`єктів обтяження: особа, майно/права якої обтяжуються: [PERSON] , який був попереднім власником вищезгаданої квартири та з якого за рішенням суду було стягнута заборгованість за теплову енергію в розмірі 150 ,13 грн. На даний час [PERSON] не перебуває в Єдиному реєстрі боржників. Просить скасувати та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , номер запису про обтяження :43238679 від 11.09.2006 року заборону на нерухоме майно (арешт) з квартири [ADDRESS] , накладеного Державною виконавчою службою. Ухвалою Ічнянського районного суду від 12.10.2022 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, в заяві , наданій через канцелярію суду позовні вимоги підтримала та просила суд про їх задовольнити. Представник Ічнянського відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми)\~у судове\~засідання не\~з`явився,\~про розгляд\~справи сповіщений\~належним чином,\~про причини\~неявки суд\~не повідомив. Враховуючи, що всі учасники справи у судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що 22 .03.2004 року позивачка разом зі своїм чоловіком купили у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.11). Попередній власник квартири [PERSON] мав заборгованість перед ВАТ «Облтеплокомуненерго» за теплову енергію в сумі 150,13 грн., що підтверджується копією рішення Ічнянського районного суду №2-422/2004 від 10 червня 2004 року (а.с.17) 11 вересня 2006 року державним виконавцем ВДВС винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Як вбачається з актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 311051543 від 28.09.2022 року, на трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] накладено заборону на його відчуження(а.с.23). Згідно довідки АТ «Облтеплокомуненерго» №1464/23 від 25.09.2022 року перед АТ «ОТКЕ» за абонентським рахунком, відкритим за адресою [ADDRESS] відсутня заборгованість (а.с.18). Як видно з інформації з Єдиного реєстру боржників , станом на 30.09.2022 року [PERSON] в боржниках не значиться (а.с.19). Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 317 Цивільного кодексу України встановлено, що всі суб`єкти права власності (український народ, фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права) є рівними перед законом. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. Разом із тим, накладений арешт на майно на даний час не знятий, що обмежує право позивачки вільно розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Отже, з огляду на те, що позивачка є єдиним спадкоємцем за законом, після смерті її чоловіка, проте не має , за наявності вищевказаних обтяжень, розпоряджатися спадковим майном. В ході розгляду справи від Ічнянського відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), пояснень, щодо вимог позовної заяви не надійшло, виконавчого провадження не знайдено, оскільки воно було знищене, а відтак враховуючи, що вказані вище обтяження перешкоджають позивачці розпоряджатися належним їй майном на власний розсуд, суд вважає, що є всі підстави для звільнення майна з-під арешту. На підставі викладеного та

Outcome: approved