Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей, посилаючись на те, що з 12 лютого 2011 року було зареєстровано шлюб із відповідачем. Від шлюбу сторони мають дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спільне життя у неї з відповідачем по справі не склалося, шлюбні стосунки фактично припинені, у зв`язку з чим вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим, просила шлюб розірвати. Матеріальну допомогу на утримання дітей відповідач не надає, в зв`язку з чим вона просить стягнути з відповідача на утримання дітей аліменти у розмірі 5000 тисяч гривень щомісяця на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття, а також аліменти на її утримання в розмірі 3000 гривень до досягнення дитиною трирічного віку. Ухвалою суду від 13 вересня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнає частково, проти розірвання шлюбу не заперечує, стосовно стягнення аліментів в твердій формі заперечує, оскільки офіційно працевлаштований та отримує заробітну плату у розмірі 6720 гривень, просить стягнути аліменти в розмірі 1/3 частини заробітної плати. Вважає, що в частині стягнення аліментів на утримання дружини слід відмовити, оскільки його заробітної плати не достатньо для сплати аліментів на дітей, витрат на оренду його житла та їжу. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 12 лютого 2011 року. Від шлюбу сторони дітей мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач стверджувала, що між сторонами втрачені почуття взаєморозуміння, поваги та любові, шлюбні відносини та спільне проживання між сторонами фактично припинені. Відповідачем вказані факти визнані. Спір про поділ майна між сторонами по справі на тепер відсутній. За таких обставин суд вважає, що збереження сім`ї неможливе. Вирішуючи питання про стягнення аліментів, судом встановлено, що діти сторін проживають з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дітей та дружини не надає. Відповідач має можливість працювати, має задовільний стан здоров`я, тому має реальну можливість надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, обов`язок утримання дітей до досягнення ними повноліття, є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Відповідно до частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході дослідження матеріалів справи, не досягли. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 84 ч.2 Сімейного Кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно з ч.4 ст. 84 Сімейного Кодексу України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. З урахуванням віку та потреб малолітніх дітей суд вважає за доцільне позовні вимоги, щодо стягнення аліментів на утримання дітей задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі 3000,00 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення дітьми повноліття. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено суду розмір доходів відповідача, які б давали змогу сплачувати аліменти в розмірі 10000 грн., при цьому суд враховує розмір мінімальної заробітної плати, розмір середньої заробітної плати по регіону та прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, а також рівність обов`язку сторін щодо утримання дітей. При цьому суд не враховує заперечення відповідача щодо стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, а стягнення в аліментів з нього в частці від заробітку, оскільки ст. 184 СК України передбачає, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Щодо стягнення аліментів на утримання дружини, то суд, при визначенні розміру аліментів бере до уваги факт отриманням позивачем державної допомоги при народженні дитини, розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, тому вважає за доцільне позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання в розмірі 1500 гривень. При цьому суд критично ставиться до доводів відповідача, що розмір його заробітної плати не дає змоги сплачувати аліменти на утримання дружини, оскільки відповідачем наданий лише наказ про прийняття на роботу з зазначенням посадового окладу, проте не надано доказів про фактично отриману заробітну плату та відсутність інших доходів на підтвердження вказаних доводів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати по справі, що складаються з судового збору, на користь позивача в розмірі 992,40 грн., а також на користь держави в розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial