Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з даним позовом, в якому просив шлюб, зареєстрований Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції між [PERSON] та [PERSON] (після реєстрації шлюбу змінено прізвище на прізвище чоловіка - [PERSON] ) за актовим записом №370 від 09.06.2012, свідоцтво серії [NUMBER] - розірвати, визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] , із покладенням на батька обов`язку щодо утримання та самостійного виховання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] [INFO] з батьком - [PERSON] , із покладенням на батька обов`язку щодо утримання та самостійного виховання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 09.06.2012 Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між ним - [PERSON] та [PERSON] (після реєстрації шлюбу змінено прізвище на прізвище чоловіка - [PERSON] ), про що складено актовий запис №370 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 09 червня 2012 року. [INFO] у них народився син - [PERSON] , що підтверджує актовим записом №1649 та відповідним свідоцтвом серії [NUMBER] , а [INFO] у них народилася донька - [PERSON] , що підтверджується актовим записом №4293 та відповідним свідоцтвом серії [NUMBER] . Проте, через деякий час після народження другої дитини, спільне життя між ними фактично припинилось. В результаті різних поглядів на життя, несумісності характерів, неможливості ведення спільного побуту, сімейні відносини між ними, як подружжям, фактично припинилися влітку 2021 року. Так, у період з літа 2021 року вони перестали вести спільний побут, фактично проживали окремо, оскільки втратили почуття один до одного. Через те, що особисті відносини між ним та відповідачем уже тривалий час мають негативний характер, між ними відсутні нормальні стосунки, які притаманні подружжю. За таких обставин укладений шлюб став мати лише формальний характер та створює негативні наслідки не тільки для сторін, але й для дітей, які мають зростати в атмосфері любові гармонії та взаємної поваги, взаємного виконання обов`язків щодо шлюбних відносин та взаємного виконання обов`язків щодо утримання та виховання дітей. Відповідач від таких обов`язків ухиляється. Зокрема відповідач зареєстрована та протягом останнього часу фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Не зважаючи на фактичне проживання в різних місцях, протягом тривалого часу вони вживали заходів щодо налагодження відносин, але такі спроби результату не дали, вони з відповідачем практично не спілкуються, спільний побут не ведуть, проживають окремо та не мають намірів продовжувати шлюбні відносини. Тому вважає, що укладений між ними шлюб підлягає розірванню без надання додаткових строків або вчинення будь-яких додаткових дій щодо примирення. Фактичне піклування, виховання та фінансове утримання дітей здійснюється ним - батьком. Зі своїми дітьми він проживає окремо від їх матері за адресою: [ADDRESS] , де для розвитку дітей створені всі необхідні умови. Саме він займається питаннями медичного забезпечення та соціального розвитку дітей. Зокрема особисто забезпечував відвідування сином школи та донькою дитячого дошкільного закладу поблизу їх місця проживання, що підтверджує відповідними довідками №793 та №69/01-36. Його безпосередня участь у вихованні дітей та необхідність у подальшому проживанні дітей саме зі ним, зумовлена в тому числі й тим, що мати дітей проживає окремою родиною з іншим чоловіком та вихованням дітей не займається, фінансової участі у їх вихованні та соціальному розвитку не приймає. Таким чином, на думку позивача, надані по справі докази свідчать про можливість задоволення позову у повному обсязі, розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей із батьком, із покладенням на нього, як на батька, відповідних обов`язків щодо утримання та виховання дітей. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибув, надав заяву, де просить розглянути справу за його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула, надала на адресу суду заяву з проханням проводити розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову не заперечувала. Представник третьої особи: Служби у справах дітей по Московському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання також не прибув, належним чином сповіщений про дату, час та місце проведення судового засідання. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 56 СК України чоловік та дружина мають право на особисту свободу, у тому числі й на припинення шлюбу. У відповідності до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як визначено у ч. 2 ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 09 червня 2012 року, який зареєстровано Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №370, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] від 09 червня 2012 року (а.с. 36) Від спільного шлюбу мають двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження Серії [NUMBER] від 24 жовтня 2012 року і Серії [NUMBER] від 28 листопада 2017 року. (а.с. 6-7) Сімейно-шлюбні відносини сторони припинили влітку 2021 року в результаті різних поглядів на життя, несумісності характерів, неможливості ведення спільного побуту. І з цього часу сторони проживають окремо. До суду сторони у справі не подавали заяви про надання строку для примирення подружжя та збереження сім`ї. Вказані обставини постають з позовної заяви, підтверджуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. На підставі встановлених фактів, суд вважає, що шлюб необхідно розірвати, оскільки подальше спільне життя сторін по справі і збереження їх шлюбу суперечило б інтересам як позивача, відповідача, так і їх малолітніх дітей. Спір між сторонами щодо поділу майна фактично відсутній. Щодо позовних вимог в частині визначення місця проживання малолітніх дітей з позивачем, суд дійшов наступного висновку. Позивач при зверненні з позовом до суду вказував, що зі своїми дітьми він проживає окремо від їх матері за адресою: [ADDRESS] , де для розвитку дітей були створені всі необхідні умови. Саме він займається питаннями медичного забезпечення та соціального розвитку дітей. Зокрема особисто забезпечував відвідування сином школи та донькою дитячого дошкільного закладу поблизу їх місця проживання, що підтверджується відповідними довідками харківської гімназії №144 Харківської міської ради Харківської області №793 від 07.09.2022 та Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №317 Харківської міської ради №69/01-36 від 12.11.2022. (а.с. 23-24) Між сторонами на даний час відсутня взаємна згода щодо місця проживання дітей. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: «...Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». У частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «... Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року №789-XII визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дітей суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - XII, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Тому, суд на підставі встановлених обставин, а також з метою забезпечення інтересів дітей, дійшов висновку про необхідність задоволення позову в цій частині.

Outcome: approved