Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. У жовтні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Менська міська рада Корюківського району Чернігівської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком по [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що вона є власницею житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS] , в якому зареєстрований її син [PERSON] , [INFO] , який з 2013 року у спірному будинку не проживає, участі в утриманні житла не бере, не сплачує комунальні послуги, його особисті речі у будинку відсутні. Відповідач останні дев`ять років проживає за кордоном, в добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку останній не бажає. Реєстрація відповідача у даному будинку призводить до порушення її прав власника. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 01 листопада 2022 року. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини, просила її задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, через оголошення, розміщене на офіційній сторінці веб-порталу Судової влади України, в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив, заяв про розгляд справи за його участю, відзиву на позовну заяву суду не надав. Представник третьої особи Менської міської ради, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі, при ухваленні рішення у даній справі поклався на розсуд суду. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] є власницею житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] на підставі договору дарування від 04 січня 1991 року (а.с.7). Право власності на вказаний житловий будинок зареєстроване за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3094662 (а.с.9). Відповідно до рішення Макошинської селищної ради від 20 листопада 2015 року «Про перейменування вулиць в селищі Макошине» вулиця К.Маркса в селищі Макошине перейменована на «вулицю Центральна». Факт реєстрації відповідача [PERSON] у будинку [ADDRESS] та його не проживання за вказаною адресою підтверджується копією будинкової книги для прописки громадян, довідкою №131/17-13 від 27 вересня 2022 року, виданою відділом «ЦНАП» Менської міської ради, актом обстеження умов проживання від 29 вересня 2022 року, з яких вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований по [ADDRESS] з 04 серпня 1998 року, проте більше року за вказаною адресою не проживає (а.с.9-12). Позивач самостійно несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг за адресою [ADDRESS] , що документально підтверджується матеріалами справи (а.с.13-35). Відсутність відповідача [PERSON] за місцем реєстрації більше одного року підтверджується також показаннями свідків, наданими в судовому засіданні. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні показали, що проживають по сусідству з позивачем та добре знають її сім`ю, в тому числі і сина [PERSON] , який більше десяти років тому виїхав за кордон, де одружився та проживає зі своєю родиною, останній раз приїжджав до батьків в 2013 році, перешкод у користуванні житлом ні позивач, ні члени його сім`ї, відповідачу не чинили. V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями статті 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ст.47 Конституції, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей та інших осіб. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Статтею 405 ЦК передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлений ст.405 ЦК України строк у жилому приміщенні без поважних причин. Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані суду докази та доводи позивача в сукупності з письмовими доказами у справі та показаннями свідків, наданими в судовому засіданні, а також те, що відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву, письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову суду не надав, суд дійшов висновку, що відповідач добровільно змінив своє місце проживання, і є таким, що понад один рік без причин, які б могли бути визнані судом поважними, не проживає у спірному житловому будинку, належному на праві власності позивачу, не бере участі в утриманні будинку, його тривала відсутність за місцем реєстрації свідчить про те, що він має інше місце проживання, втратив інтерес до спірного житлового будинку, а отже є законні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved