Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

10.08.2022 року позивач звернувся до суд з вказаним позовом. Просить суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладений 03.12.2011 року між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т., зареєстрований в реєстрі за № 4840; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, розташованої за адресою [ADDRESS] , площею 0,0962 гектарів, кадастровий номер 4810136300:11:020:0001, укладений 03.12.2011 року між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т., зареєстрований в реєстрі за № 4843; скасувати державну реєстрацію прав власності відповідача на житловий будинок та земельну ділянку, а також поновити державну реєстрацію права власності позивача на зазначені житловий будинок і земельну ділянку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що разом з чоловіком [PERSON] (особою з інвалідністю другої групи) є людьми похилого віку, стан здоров`я яких ще до укладання спірних договорів був незадовільним і стрімко погіршується, а тому потребують стороннього догляду та матеріальної допомоги. Підписуючи оспорювані правочини позивач не мала наміру позбавити себе і свого чоловіка права власності на житловий будинок, який є її єдиним житлом і в силу похилого віку забезпечує всі належні умови для проживання. Позивач зауважує, що погодилась на передачу житлового будинку і земельної ділянки у власність дочки за умови довічного утримання та догляду за нею і чоловіком з боку відповідача. Укладаючи такий договір позивач помилялася щодо правової природи такого правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення. Наголошує про домовленість з відповідачем щодо укладення договору довічного утримання де остання обіцяла утримувати та доглядати своїх батьків. Наприкінці 2019 року, як зазначає позивач, відповідач вигнала її разом з чоловіком з будинку і їм довелось жити у літній кухні, а у липні 2022 року відповідач зі своїм чоловіком заборонили користуватись банею та підсобним приміщенням, заклали отвір цеглою, що позбавило можливості користуватись елементарними можливостями в приготуванні їжі, відпочинку, виконання санітарно-гігієнічних процедур. З боку відповідача та її чоловіки були знущання, погрози застосування фізичного насильства, що засвідчено поліцією. Після цього позивач зрозуміла, що помилилась щодо природи правочинів дарування бо відповідач знущається, домовленості щодо утримання та догляду не виконує, це домоволодіння є єдиним житлом позивача. Вказаний житловий будинок відповідач з чоловіком перетворили у оптовий склад, фактичної передачі домоволодіння не відбувалось, до 2022 року продовжували сплачувати комунальні платежі, є зареєстрованими у житловому будинку, що вказує позивач. Ухвалою суду від 11.08.2022 року позов залишено без руху та надано час на усунення виявлених недоліків. 22.08.2022 року позивач подав до суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою суду від 25.08.2022 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, встановлено учасникам справи строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Ухвалою суду від 27.09.2022 року підготовче судове засідання закрито та призначено судовий розгляд справи. 12.10.2022 року до суду надійшла заява сторони позивача про поновлення пропущеного строку позовної давності, з посиланням на поважність обставин, що призвели до його пропуску. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги просила їх задовольнити, при цьому пояснила суду, що ініціатором укладання договорів дарування були саме вона з чоловіком. На час укладання договорів донька була студенткою та перебувала на повному їх утриманні. Під час укладання договорів нотаріус роз`яснював наслідки їх укладання для позивача. Також уточнила, що у 2019 році її з чоловіком відповідач не виганяла з будинку до літньої кухні, а вони самі вирішили туди перейти через стан чоловіка, якому ампутували нижню кінцівку та йому за станом здоров`я було важко пересуватись до будинку. Крім того позивач зазначила, що фактично з моменту дарування донька не проживала у будинку, а ним користувались та його утримували на протязі 10 років позивач з чоловіком, а саме проводили ремонти, міняли вікна, сплачували за комунальні платежі якими користувались. Усі рахунки по сплаті комунальних платежів оформлені на відповідача. Відповідач разом із чоловіком в`їхали до будинку 2 роки тому. У них фактично виник конфлікт в липні 2022 року через те, що донька розпочала проводити ремонтні роботи у будинку не погодивши це з позивачем та її чоловіком. На теперішній час позивач з чоловіком у домоволодінні проживають самі, донька із сім`ю проживає в іншому місці через війну. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові та просив їх задовольнити. Відповідач до судовому засіданні заперечила проти задоволення позову у повному об`ємі, при цьому пояснила суду, що домоволодіння та земельна ділянка були їй подаровані з ініціативи позивача та батька. Під час укладання договору нотаріус роз`яснював учасникам договорів наслідки їх укладання. Відповідач жодних додаткових зобов`язань, щодо утримання батьків під час підписання договорів на себе не брала. На час укладання договорів вона була студенткою та сама знаходилась на утриманні батьків. Також додала, що всі рахунки по комунальним платежам оформлені на неї. Фактично після укладання спірних договорів вона на протязі 10 років не проживала у домоволодінні. Два роки тому вона із сім`єю почали проживати разом з батьками, при цьому сплата комунальних платежів проводились, як нею так і батьками. У 2019 році батьки з власної ініціативи перейшли до літньої кухні, через стан здоров`я батька. Конфлікт між сторонами виник в липні 2022 року через те, що відповідач з чоловіком розпочали ремонт без погодження із батьками. Також додала, що у батьків з її чоловіком дійсно існують напружені стосунки та на даний час вона із сім`єю через війну проживають в іншому місті. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову у повному об`ємі при цьому додав, що підписання договорів дарування відбулося з ініціативи сторони позивача, їй були відомі природа та наслідки укладання таких договорів. Стороною позивача не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження своїх вимог. Третя особа до судового засідання не з`явилась, була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суду не відомо, пояснення по суті спору не надала. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 03.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К. Т., зареєстрований в реєстрі за № 4840, що належав позивачу на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 28.04.2010 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради згідно з рішенням від 21.04.2010 року №519, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.04.2010 року, зареєстрованого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 28.04.2010 року за номером запису 316 в книзі 3, реєстраційний номер 17326160. 03.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] \~укладено договір\~дарування земельної\~ділянки розташованої за адресою [ADDRESS] , площею 0,0962 гектарів, кадастровий номер 4810136300:11:020:0001, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К. Т., зареєстрований в реєстрі за № 4843. Свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні дали свідчення щодо відомих їм обставин. Так, свідки пояснили, що позивача її чоловіка та доньку знають досить довгий час з 1980 років, є сусідами. Безпосередніми свідками укладання договорів дарування не були. Зі слів позивача їм стало відомо, приблизно десять років тому, що позивач подарувала домоволодіння з умовою догляду її та чоловіка з боку спільної дочки. Поліпшення (утеплення, заміна вікон) та утримання домоволодіння після 2011 року здійснює позивач з чоловіком. В липні 2022 року між сторонами погіршились відносин, що виражаються в лайках, нецензурними висловлюваннями з боку відповідача на адресу позивача, обмеження відповідачем позивачу та її чоловіку користуватись лазнею в якій розміщена пральна машинка. [PERSON] пояснила, що змушена допомагати позивачці прати в себе їх одяг. З огляду на лайки викликались співробітники правоохоронних органів. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За нормами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як на підставу визнання оспорюваного договору дарування недійсним позивач покликається на укладення договору шляхом помилки, щодо обставин, які мають істотне значення таких як природи правочину, прав та обов`язків сторін. За роз`ясненнями,\~наданими в\~п.19\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~розгляду справ\~про визнання\~правочинів недійсними"\~№ 9\~від 6\~листопада 2009\~року, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. У відповідності до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Суд звертає увагу, що спірні договори дарування житлового будинку та земельної ділянки укладений у письмовій формі та посвідчені приватним нотаріусом. В оспорюваних договорах дарування сторони, зокрема і позивач, своїми підписами підтвердили, що договори відповідають їх дійсним інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим, не носять характеру фіктивного та удаваного правочину, сторони однаково розуміють значення, умови правочинів, їх природу і правові наслідки. Доказів порушення нотаріусом вимог ст.44 Закону України «Про нотаріат» щодо встановлення дійсності намірів сторін укласти саме договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, а не договір довічного утримання, роз`яснення вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків договору судом не отримано. Відповідач зареєструвала право власності на житловий будинок та земельну ділянку, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, якщо договори дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на пенсійний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним. Крім того, після укладання договорів дарування на відповідача були оформлені всі рахунки по сплаті комунальних платежів. Суд наголошує, що на момент вчинення оспорюваних правочинів вік позивача складав 58 років, що не є поважним віком. Докази на підтвердження того, що на момент укладення спірного договору дарування стан здоров`я позивача погіршився до тієї міри, що він потребував сторонньої допомоги, відсутні. Укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про фінансові зобов`язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам ст.717 ЦК України. Погіршення стосунків сторін оспорюваних правочинів після спливу одинадцяти років з моменту їх укладення не можуть бути підставою для визнання спірних договорів недійсними, оскільки передбачені законом підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення. Покази свідків щодо предмету оспорюваного правочину не беруться до уваги судом, оскільки про такі обставини свідки дізнались виключно зі слів позивача, не були присутні в момент вчинення правочину, дійсних підстав укладення правочину з боку відповідача не підтверджують. В ході розгляду справи позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження вказаних в позові обставин, зокрема щодо помилки в природі правочину вважаючи що укладає договір довічного утримання. Таким чином, суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що спірні договори дарування укладені в результаті помилки, що вона помилялася щодо природи правочинів та прав і обов`язків сторін. Відтак, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Враховуючи відмову в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем в силу ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню та покладаються на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed