Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

Стислий виклад позиції заявника До Звенигородського районного суду надійшла дана позовна заява в якій позивач просить визнати недійсним договір дарування №2562 від 23.12.2020 року житлового будинку загальною площею 14.2 кв.м, житловою площею 7,3 кв.м. за [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В. Також просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу. В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до укладеного договору №126-З/ФО від 22.11.2019 року [PERSON] отримала на споживчі цілі кредит у розмірі 300000.00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 40% річних від суми кредиту. Відповідач здійснила три платежі за кредитним договором на загальну суму 29386,10 грн. та з березня 2020 року перестала погашати кредит взагалі. 30.03.2020 року [PERSON] звернулася з листом до ТОВ «ФК Віва Капітал» в якому просила про ненарахування штрафних санкцій на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби. Разом з тим, кредитор автоматично припинив будь які нарахування за штрафними санкціями за невиконання позичальником умов кредитного договору на період дії карантину. У зв`язку з недобросовісними діями відповідачу було надіслано претензію. В подальшому 27.10.2020 року позивач, передбачаючи недобросовісність дій відповідача та її чоловіка щодо відчуження належного їм майна, звернулися до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовом про стягнення заборгованості по кредиту. Одночасно з позовною заявою була подана заява про забезпечення позову, у задоволенні якої було відмовлено. В свою чергу відповідач та її чоловік спрямовуючи дії на затягування судового розгляду подали клопотання про передачу справи до іншого суду за підсудністю. Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 10.12.2021 року позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» задоволено повністю. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Віва Капітал» заборгованість за кредитом в розмірі 372778,73 грн. З наведеного випливає, що відповідач, який був обізнаний про укладення кредитного договору, та розуміючи його наслідки та можливі застосування до нього з боку позивача судового захисту порушених прав, скориставшись невжиття судом заходів забезпечення позову, здійснив відчуження належного їй майна своїй дочці - [PERSON] , шляхом укладення 23.12.2020 року договору дарування житлового будинку. Позивач вважає, що укладений відповідачем договір дарування зі своєю дочкою у період настання у відповідача зобов`язань з погашення заборгованості перед кредитором - позивачем є фіктивними (фраудаторними) тобто його метою є уникнення сплати боргу, а тому такий договір підлягає визнанню судом недійсним на підставі наведеного. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д.І. від 08.07.2022 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17.08.2022 року адвокатом Грушевим Ю.В. подана заява про забезпечення позову, у задоволенні якої Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 19.08.2022 року було відмовлено. 30.08.2022 року представник позивача адвокат Грушевий Ю.В. подав клопотання про залучення співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 20.09.2022 року залучено до участі у справі співвідповідача [PERSON] , її законного представника [PERSON] , а також залучено в якості третьої особи орган опіки та піклування Звенигородської міської ради Черкаської області. Представник позивача адвокат Грушевий Ю.В. в судове засідання не з`явився. Надіслав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася. Про день час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини своєї неявки не повідомила. Представник відповідача [PERSON] адвокат Манзюк Т.О. 08.08.2022 року, 19.09.2022 року надіслав заяви про відкладення розгляду справи. В судове засідання, яке призначено на 08.11.2022 року відповідач [PERSON] та адвокат Манзюк Т.Ю. не з`явилися. 02.11.2022 року представник відповідача [PERSON] адвокат Манзюк Т.О. надіслав клопотання про зупинення розгляду справи до моменту набрання законної сили рішенням суду по справі 694/1347/20, в задоволенні якого ухвалою від 08.11.2022 року відмовлено. Відповідач [PERSON] та її законний представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи були належно повідомлені про розгляд справи за адресою реєстрації, а також відповідачі були повідомлені про розгляд справи шляхом оголошення на веб-сайті Звенигородського районного суду, що відповідно до вимог ч. 11 ст. 128ЦПК України - з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, однак, відзив до суду на позов не надали, про причини неподання суду відзиву не повідомили, зустрічного позову не пред`являли. Третя особа завідувач Першої Черкаської, в порядку заміщення Звенигородської нотаріальної контори Л.В. Шалденко подала клопотання про розгляд справи без їх участі. Проти задоволення позову не заперечують, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Представник служби у справах дітей Звенигородської міської ради Козуля О.О. подала до суду заяву про розгляд справи без їх участі. При винесенні рішення покладається на розсуд суду. Суд вважає, неодноразові відкладення представника відповідача є неналежним користуванням стороною своїми правами, при цьому жодних належних доказів поважності причин таких відкладень не надано, а тому з метою не порушення розумних строків розгляду справи та недопущення порушення прав інших учасників процесу, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено наступні фактичні обставини справи. 22 листопада 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «BIBA КАПІТАЛ» та [PERSON] було укладено договір №126-3/ФО про надання фінансового кредиту у формі відновлювальної лінії. Таким чином відповідачка отримала від позивача на споживчі цілі кредит у розмірі 300000 грн. гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 40 % річних від суми кредиту. 22 листопада 2019 року в забезпечення виконання зобов`язання між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «BIBA КАПІТАЛ» та [PERSON] було укладено договір поруки №126-3/ФО П. Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 10.12.2021 року позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» задоволено повністю. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Віва Капітал» заборгованість за кредитом в розмірі 372778,73 грн., яка складається з наступного: кредиту - 300000 грн., заборгованості за відсотками - 72778,73 грн. та судовий збір в сумі 5591,69 грн., а всього підлягає стягненню 378370 /триста сімдесят вісім тисяч триста сімдесят/ грн. 42 коп. Згідно договору дарування від 23.12.2020 року посвідченого державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №2562 [PERSON] з однієї сторони (дарувальник) та [PERSON] з другої сторони (обдаровуваний) уклали договір відповідно до якого дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваному належний дарувальнику на праві приватної власності житловий будинок по [ADDRESS] , розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер 7121210100:01:001:1623, яка відчужується разом з будинком. Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін. Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Звертаючись до суду з позовом, позивач як на підставу задоволення позовних вимог посилалася на фіктивність договорів дарування (стаття 234 ЦК України), зазначаючи при цьому, що оспорювані правочини вчинені [PERSON] без наміру створення правових наслідків, а з метою уникнення стягнення коштів за рішенням суду, на шкоду кредитора. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами 2 та 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р (II)/2021 усправі № 3-95/2020 (193/20) визнано, що частина 3 статті 13, частина 3 статті 16 ЦК України не суперечать частині 2 статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)". Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Судувід 10.02.2021р.в справі № 754/5841/17 вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24.02.2021р. в справі №757/33392/16, де Верховний Суд вказав, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції фраудаторності при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 05.07.2018р. у справі № 922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір неможе використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що "позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним". У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що "однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами 2 та 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку)".У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що "договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)". У справі, яка переглядається, встановлено, що [PERSON] відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно [PERSON] , була обізнана про перебування в провадженні Звенигородського районного суду Черкаської області цивільної справи за позовом ТОВ «ФК Віва Капітал» до неї та її чоловіка [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 372778,73 грн. оскільки, отримувала копію позову, ухвали про відкриття провадження та подавала клопотання про передачу справи до іншого суду за підсудністю. Крім того судом враховано, що оспорюваний договір дарування укладений між [PERSON] та її донькою, яка як на момент його укладення так і на час розгляду даної справи є неповнолітньою. Також суд звертає увагу, що при укладенні оскаржуваного договору законним представником обдаровуваної [PERSON] був чоловік [PERSON] - [PERSON] , який також був відповідачем при розгляді цивільної справи за позовом ТОВ «ФК Віва Капітал» до неї про стягнення боргу, а отже його був обізнаний, що його донькою приймається в дар майно, на яке може бути звернено стягнення з метою виконання рішення суду. Відтак, суд приходить до висновку про те, що його дії могли не відповідати інтересам неповнолітньої доньки, а були спільними з [PERSON] і були об`єднані одним наміром. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Встановивши, що [PERSON] відчужила майно (житловий будинок) на підставі безоплатного правочину - договору дарування [PERSON] після пред`явлення до неї позову про стягнення боргу, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, відтак діяла очевидно недобросовісно, оскільки вчинила оспорюваний договір дарування з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення кредитних коштів із [PERSON] у разі задоволення позову у вищевказаній цивільній справі, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача про визнання договору недійсним. Зазначені правові висновки послідовно застосовано також і в інших постановах Верховного Суду, наведених заявником у касаційній скарзі, а саме: від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21), від 26 травня 2021 року у справі № 727/2525/20 (провадження № 61-4679св21), від 28 липня 2021 року у справі № 766/14589/18 (провадження № 61-6780св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 379/1542/19 (провадження № 61-11684св20), від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18 (провадження № 61-13833св19) та від 03 листопада 2021 року у справі № 204/5407/18 (провадження № 61-15468св20). Розподіл судових витрат між сторонами. У відповідності до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір в сумі 2481.00 грн. Разом з тим, відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Як вбачається з приєднаних до матеріалів справи позивачем доказів, 04.01.2022 року було укладено Договір про надання правової допомоги ФК «Віва Капітал» з адвокатом Грушевим Ю.В. та сплачено згідно квитанції 10670.00 грн. Однак позивач не надав жодного підтвердження щодо таких витрат та їх розрахунку. Крім того, договорі про надання правової допомоги відсутні відомості, що вказана допомога була надана саме у даній справі. Відтак, в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: approved