Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

До Буського районного суду Львівської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , третіх осіб: Органу опіки та піклування Буської РДА Львівської області, [PERSON] та [PERSON] про визнання права користування житлом та вселення. Позов мотивує тим, що вона з відповідачем одружилися 24 грудня 2010 року, зареєструвавши шлюб у Відділі РАЦС Буського РУЮ Львівської області, актовий запис № 115. Від подружнього життя мають трьох доньок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після одруження позивачка та відповідач проживали у квартирі відповідача за адресою: [ADDRESS] . З даного житла відповідач вигнав позивачку разом з дітьми, тому вона на даний час проживає разом з дітьми у житлі яке винаймає. Позивачка намагалася мирним шляхом врегулювати даний спір, вле відповідач відмовляється впускати позивачку з дітьми проживати назад у квартиру, тому позивачка змушена звернутися до суду. Просить суд визнати за нею та її малолітніми дітьми [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право користування квартирою за адресою [ADDRESS] та вселити її з доньками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в квартиру за адресою [ADDRESS] . Додатково просить стягнути з відповідача в її користь сплачений судовий збір. Позивачка за первісним позовом та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явились, подали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, щодо зустрічного позову заперечили, позовні вимоги не визнали. Відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги не визнали, зустрічний позов підтримали у повному обсязі, просили його задоволити. Треті особи за первісни позовом [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, однак подали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги не визнали, зустрічний позов підтримали у повному обсязі, просили його задоволити. Третя особа орган опіки та піклування Золочівської РДА явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечила, належно та вчасно була повідомлена про день, час, місце розгляду справи, представник органу опіки та піклування Бучко Н.Р. подала до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника. Відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали повністю та просили відмовити у повному обсязі. 13.12.2016 року він звернувся з зустрічним позовом до [PERSON] , третьої особи орган опіки та піклування Буської РДА про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, яку уточнив 19.08.2022 року. Зустрічний позов мотивує тим, що він зареєстрований та проживає в квартирі [ADDRESS] . Дана квартира належить йому на праві спільної сумісної власності, відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Буським міськвиконкомом 06.04.1996 р. 24 грудня 2010 року, сторони зареєстрували шлюб у Відділі РАЦС Буського РУЮ Львівської області, актовий запис № 115. Від подружнього життя мають трьох доньок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Мати та діти були зареєстровані в квартирі батька за адресою: [ADDRESS] . У сторін сімейні стосунки не склалися. Відповідачка за зустрічним позовом почала зловживати алкоголем, відлучалася із дому, не пояснюючи причин та не повідомляючи місце свого перебування. Часто занедбувала обов`язок доглядати за дітьми та вести домашнє господарство. [PERSON] постійно вмовляв її покинути вести аморальний спосіб життя та приділяти увагу сім`ї. Однак, його намагання навернути відповідачку за зустрічним позовом до нормального сімейного життя результатів не принесли. На початку квітня 2016 року [PERSON] без попередження та будь яких пояснень забрала дітей та покинула помешкання. Відповідачка за зустрічним позовом зібрала також свої особисті речі та та речі дітей. Згодом позивачу стало відомо, що [PERSON] разом з дітьми проживає в приватному будинку в с. Вербляни Буського району Львівської області, який винаймає. Намагання позивача за зустрічним позовом зустрітися з дружиною і з`ясувати мотиви такої поведінки виявились безрезультативними. Відповідачка уникає розмов і зустрічей з [PERSON] , а також не дозволяє йому зустрітися з дітьми. [PERSON] і надалі залишився проживати в спірній квартирі. При цьому замків на вхідних дверях не міняв, інших перешкод поверненню [PERSON] в квартину не чинив. Зрозумівши, що сім`ю не зберегти [PERSON] подав заяву до Буського районного суду про розірвання шлюбу. 28.02.2017 року Буським районним судом Львівської області винесено рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. 16.05.2017 року Апеляційним судом Львівської області скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено. 09.02.2021 року Буським районним судом Львівської області винесено рішення в справі № 440/1510/19. Вказаним рішенням суду, окрім іншого було задоволено зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третьої особи Буський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану, Служба у справах дітей Буської районної державної адміністрації Львівської області про виключення відомостей з актового запису про народження та припинення стягнення аліментів. Вказаним рішенням виключено відомості про [PERSON] , [INFO] як батька дитини з актового запису № 60 Буського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 25.07.2013 року про народження [PERSON] , [INFO] та припинено стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] на утримання [PERSON] , [INFO] , згідно судового наказу Буського районного суду Львівської області від 31.05.2016 р. (єдиний унікальний номер № 440/618/16-ц). Виключення відомостей про [PERSON] , як батька дитини додатково підтвертверджує твердження позивача за зустрічним позовом про аморальний спосіб життя, внаслідок чого вона і покинула місце свого проживання. При цьому наголошує, що покинути спільне житло було ініціативою самої [PERSON] про свої наміри та вчинки вона ніяк не попередила [PERSON] , мотиви такого вчинку не пояснила. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майнабудь-які дії, які не суперечать закону. Згідно довідки №99 від 06 квітня 2021 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] входять до складу сім`ї зареєстрованих за адресою [ADDRESS] . Сторони одружилися 24 грудня 2010 року, зареєструвавши шлюб у Відділі РАЦС Буського РУЮ Львівської області, актовий запис № 115. В шлюбі народилися доньки [PERSON] - [INFO] , [PERSON] - [INFO] , [PERSON] , [INFO] . На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено, що сторони шлюб розірвали 16.05.2017 року, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Львівської області від 16.05.2017 року № 440/1145/16-ц. Згідно рішення Буського районного суду Львівської області від 09.02.2021 року виключено відомості про [PERSON] , [INFO] як батька дитини з актового запису № 60 Буського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 25.07.2013 року про народження [PERSON] , [INFO] та припинено стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] на утримання [PERSON] , [INFO] , згідно судового наказу Буського районного суду Львівської області від 31.05.2016 р. (єдиний унікальний номер № 440/618/16-ц). Тобто [PERSON] та [PERSON] до членів сім`ї власника не відносяться. Верховний Суд зазначає, що аналіз положень частини другої статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року, справа № 441/1259/15-ц, провадження № 61-3690св18. Отже, у разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, а також те, що судом встановлено, що [PERSON] без поважних причин понад один рік не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] , а значиться там є лише формально зареєстрованою, не бере участі в його утриманні, з часу її відсутності у спірному будинковолодінні відсутні її речі, позивач за зустрічним позовом, як власник будинку вправі вимагати визнання її таким, що втратила право на користування житловим приміщенням, а тому суд вважає, що відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] втратила право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ч.2 ст.405 ЦК України. Таким чином, проаналізувавши усі обставини на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, та оцінюючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню а позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати, згідно ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, відповідно до задоволення позовних вимог.

Outcome: approved