Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

У вересні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача ТОВ «Дніпропетровський трубопрокатний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку. В обґрунтування позову посилався на те, що він з 02.08.2021 року працював у ТОВ «Дніпропетровський трубопрокатний завод» на посаді начальника охорони та 08.02.2022 року був звільнений за згодою сторін. Станом на дату звільнення у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 49\~537,03 грн. Враховуючи викладене, позивач змушений звернутися до суду та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просити суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за заробітною платою у розмірі 49\~537,03 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 16.02.2022 року по 16.08.2022 року у розмірі 150\~000 грн., а також судові витрати по справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2022 року прийнято до розгляду, відкрито провадження по цивільній справі та призначено судове засідання. Представник відповідача надав до суду заперечення, у яких проти стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 49\~537,03 грн. не заперечував, однак зазначив, що сума відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахункових виплат при звільненні у розмірі 150\~000 грн., яка вказана у позовній заяві, задоволенню не підлягає. В обґрунтування суми середнього заробітку представником відповідача надано відповідну довідку та проведено розрахунок, з якого вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, складає 992,62 грн. За період з 09.02.2022 року по 08.08.2020 року позивачем мало бути відпрацьовано 128 робочих днів, а тому сума відшкодування середнього заробітку за вказаний період складає 127\~055,36 грн. Позивач надав до\~суду заяву, у якій просив справу розглядати за його відсутності, проти розрахунків, викладених у запереченнях відповідача не заперечував. Представник відповідача надав до суду заяву, у якій просив справу розглянути за його відсутності на підставі викладених заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 02.08.2021 року по 08.02.2022 року працював у ТОВ «Дніпропетровський трубопрокатний завод» на посаді начальника охорони (а.с. 7 оберт) та відповідно до наказу № 13/ок від 08.02.2022\~року позивача\~було звільнено\~за згодою\~сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 22). Як вбачається із довідки № 15 від 01.10.2022 року, виданої ТОВ «Дніпропетровський трубопрокатний завод», заборгованість з виплати заробітної плати у відповідача перед [PERSON] складає: за грудень 2021 року 20\~447 грн., за січень 2022 року 20\~349 грн., за лютий 2022 року 6 238 грн., компенсація за невикористану відпустку (5 днів) 2\~503,03 грн., а всього 49\~537,03 грн., середньоденний заробіток позивача складає 992 грн. 62 коп. (а.с. 23). Оскільки, станом на день звернення до суду, відповідач у добровільному порядку вказану заборгованість по заробітній платі не погасив, між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Положеннями ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до ч. 1 ст.\~94\~КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями статті 115\~КЗпП України та статті 24\~Закону України\~«Про оплату\~праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ч. 1 ст.\~47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Також в ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що при звільненні [PERSON] йому не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 49\~537,03 грн. Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за заробітною платою у розмірі 49\~537,03 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць. Разом з тим, частиною 2 цієї статті визначено, що ухвалюючи рішення, суд може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ст.\~117\~КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Із матеріалів справи вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні з [PERSON] на дату розгляду справи проведений не був. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~13\~від 24\~грудня 1999\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~про оплату\~праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст.\~117\~КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Також, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст.\~117\~КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Згідно із п. 21 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~13\~від 24\~грудня 1999\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~про оплату\~праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 8\~лютого 1995\~р.\~N\~100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. В абзаці 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, закріплено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Як вже встановлено судом, середньоденний заробіток [PERSON] складає 992 грн. 62 коп. (а.с. 23). Суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 09 лютого 2022 року і по 08 серпня 2022 року, позивач у своїй заяві проти розрахунку суми середнього заробітку за вказаний період, який було надано представником відповідача, не заперечував. У зв`язку з викладеним, кількість робочих днів за період з 09 лютого 2022 року по 08 серпня 2022 року включно складає 128 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 лютого 2022 року по 08 серпня 2022 року складає 128 днів х 992,62 грн. = 127\~055,36 грн. Беручи до уваги наведені обставини, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.02.2022 року по 08.08.2022 року у розмірі 127\~055,36 грн. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 49\~537,03 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 127\~055,36 грн., а всього 176\~592,39 грн. При вирішенні питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України,\~оскільки позовні\~вимоги підлягають\~частковому задоволенню,\~суд стягує\~з відповідача\~на користь\~позивача витрати\~по сплаті\~судового збору\~пропорційно до\~розміру задоволених\~позовних вимог\~у сумі\~(127\~055,36 грн. х 1 500 грн. : 150 000 грн.) = 1\~270,55 грн. Крім того, позивач згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заборгованості за заробітною платою, тому з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави у розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial