Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 03.07.2017 року. Позов обґрунтований тим, що 03 липня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики шляхом написання розписки, відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] 8000 доларів США для сімейних потреб. Позичені кошти відповідач зобов`язався повернути до 20.04.2018 року, однак станом на дату подання позовної заяви відповідач грошові кошти позивачу не повернув. Крім того вказав, що у розписці вони погодили, що за невиконання або неналежне виконання свого обов`язку щодо повернення коштів в строки боржник оплачує кредитору пеню в сумі 0.5% від позиченої суми за кожен день прострочки. Просив стягнути з відповідача борг за договором позики у розмірі 8000 доларів США, пеню в розмірі 14600 доларів США та витрати по оплаті судового збору. Відповідач [PERSON] подав суду відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо повернення коштів. Вважає, що оскільки у розписці визначено, що кошти мають повертатися частинами кожних три місяці, то перебіг строку позовної давності по щомісячному платежу починається після невиконання боржником обов`язку з внесення чергового платежу і позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Також просить суд врахувати, що відповідно до ст. 266 ЦПК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Крім того вважає, що споживач, з урахуванням Закону України №533-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби", у період з 01.03.2020 року звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за прострочення зобов`язання. У судовому засіданні представник позивача адвокат Дудоров О.О. заявлені вимоги підтримав та пояснив, що [PERSON] у добровільному порядку позичені кошти не повернув, тому позивач змушений звертатися в суд. Позицію відповідача щодо пропуску строку позовної давності вважає безпідставною, оскільки термін повернення позики встановлено 20.04.2018 року і з цього часу починається відлік строку позовної давності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку. Представник відповідача - адвокат Михайлишин М.В. в судовому засіданні вимоги позову не визнав з підстав, викладених у відзиві. Додатково зазначив, що відповідач жодних коштів у [PERSON] не позичав. Пояснив, що у нього з представником фірми "Еміграційний центр" [PERSON] були домовленості, згідно з якими останній, за певну винагороду, допоміг відповідачу підготувати документи для виїзду за кордон. Згідно такої домовленості мама відповідача віддала [PERSON] 4000 доларів США, а з [PERSON] у нього не було жодних домовленостей і кошти він у нього не позичав. Крім того вважає, що зазначена позивачем сума процентів є завищеною та неспівмірною із сумою позики. Також вказав, що правовідносини за спірним договором позики є предметом кримінального провадження, що є свідченням того, що вказана розписка не має реального змісту. Просив у задоволені позову відмовити. В ході розгляду справи судом допитано свідка [PERSON] , яка пояснила, що вона є мамою відповідача, і вона з сином зверталися у "Центр легальної еміграції" та спілкувалися з представником фірми [PERSON] , який пообіцяв надати допомогу в оформленні документів на виїзд до США по "Грін карті". За надані послуги слід було надати певну суму коштів, якої у них на той момент не було, тому [PERSON] зобов`язав сина написати розписку. Додатково зазначила, що ніякі кошти її син у [PERSON] не позичав і всі домовленості у них були з [PERSON] . Вказала, що вона особисто віддала 4000 доларів [PERSON] , а сума, заявлена позивачем, є непосильною для її сина. Заслухавши пояснення представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши письмові докази у справі, які мають значення для її розгляду, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1, 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу. Згідно з вимогами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Судом встановлено, що 03 липня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики шляхом видачі розписки, відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 8000,00 доларів США, зі строком повернення позики до 20 квітня 2018 р., що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом розписки (а.с.87). Також у розписці сторони встановили, що за невиконання або неналежне виконання свого обов`язку щодо повернення коштів у строки боржник оплачує кредитору пеню в сумі 0.5% від позиченої суми за кожен день прострочки. Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Щодо клопотання сторони відповідача про застосування строку позовної давності, то суд вважає, що воно задоволенню не підлягає. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Однак враховуючи, що сторони не визначили у розписці суму повернення коштів кожні три місяці, то в суду відсутня можливість встановити по якій вимозі та на яку суму слід застосовувати строк позовної давності. Враховуючи що у розписці зазначено кінцевий строк повернення позики 20.04.2018 року, тому перебіг строку позовної давності слід рахувати з цієї дати. Суд вважає безпідставним твердження представника відповідача про те, що розписка між сторонами не має реального змісту та складена внаслідок злочинних дій сторонніх осіб. Суд зауважує, що в обгрунтування такої позиції стороною відповідача не надано належних і допустимих доказів, а долучена до справи ухвала Івано-Франківського міського суду від 20.10.2022 року (а.с.158-160) про зобов`язання органів поліції провести досудове розслідування за скаргою [PERSON] не є обставиною, яка встановлює чи спростовує факт укладення договору позики між позивачем та відповідачем. Також суд вважає безпідставним посилання представника відповідача на те, що до даного договору слід застосовувати законодавство щодо споживчого кредитування. Відповідно Закону України "Про споживче кредитування" договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. На думку суду, укладений між сторонами договір позики не можна вважати споживчим кредитом, а тому відсутні підстави для застосування положень законодавства щодо споживчого кредиту. Ухвалюючи рішення\~у справі,\~суд не\~приймає до\~уваги твердження\~представника відповідача\~та свідка\~ [PERSON] \~про те,\~що відповідач\~не позичав\~кошти у\~позивача,\~а у\~нього були\~певні зобов`язання\~перед [PERSON] \~і що\~половину суми\~боргу він\~йому повернув,\~на чому\~сторона відповідача\~наполягала в\~ході розгляду\~справи,\~оскільки належні\~та допустимі\~докази на\~підтвердження вказаних\~обставин суду\~не надано.\~Наявність у\~позивача документа\~(оригіналу\~розписки),\~яку позивач\~надав до\~справи як\~доказ неповернення\~позики у\~строк до\~20.04.2018\~року, в якому міститься інформація про отримання відповідачем в позику грошових коштів у розмірі 8000 доларів США свідчить про те, що [PERSON] взяв на себе зобов`язання з повернення таких коштів та не виконав їх. За таких обставин суд дійшов висновку, що позика не повернута, що і доводила сторона позивача та не спростовано стороною відповідача, тому вимога щодо стягнення коштів в сумі 8000 (вісім тисяч) доларів США підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 14000 доларів США, то суд зазначає наступне. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки відповідно до статті 611 ЦК України, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, або розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до\~ст.\~546\~ЦК України виконання зобов`язання\~може забезпечуватися\~неустойкою,\~порукою,\~гарантією,\~заставою,\~притриманням,\~завдатком,\~правом довірчої\~власності. Договором\~або законом\~можуть бути\~встановлені інші\~види забезпечення\~виконання зобов`язання. \~ \~ \~ \~Під неустойкою цивільне законодавство розуміє грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Різновидами неустойки є пеня та штраф. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). \~ \~ \~ \~Частина 3 статті 551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення; \~ \~ \~ \~Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. \~ \~ \~ \~Зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафу. \~ \~ \~ \~При цьому суд враховує, що цивільні правовідносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. \~ \~ \~ \~Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18. \~ \~ \~ \~З урахуванням викладеного суд вважає, що суму пені слід зменшити і стягнути з відповідача на користь позивача 2000 (дві тисячі) доларів США пені за несвоєчасне повернення позики. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача 10000 доларів США заборгованості за договорами позики (8000 доларів США боргу та 2000 доларів США пені), задовольнивши 44,25 % позовних вимог. Отже з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 2794,14 грн (6314,44 грн х 44,25 %). На підставі наведеного, ст. 527, 599, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: partial