Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із спадкодавцем [PERSON] , з 01 травня 2014 року по час відкриття спадщини - день смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач познайомилась із [PERSON] у 1989 році на роботі у Державному підприємстві «Украгропромтеплиця» (далі - ДП «Украгропромтеплиця»), де останні разом працювали. Їх відносини розвивались і тривали протягом понад 30 років до смерті [PERSON] . Позивач стверджує, що була знайома з батьками спадкодавця - матір`ю [PERSON] та батьком [PERSON] . Поки були живі батьки [PERSON] до березня 2014 року [PERSON] та [PERSON] проживали окремо, через те, що [PERSON] доглядав за своєю матір`ю похилого віку і проживав з нею у [ADDRESS] . Після її смерті ( [INFO] ) позивач з [PERSON] прийняли спільне рішення проживати надалі разом, для чого останній 01 травня 2014 року переїхав до будинку [PERSON] , що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відтак, вони разом мешкали, працювали, вели спільне господарство, побут, мали спільний бюджет. З метою збереження заощаджень, позивач з померлим прийняли спільне рішення придбати нерухомість. 19 червня 2014 року позивачем та померлим була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] . Спільними коштами позивача з померлим був зроблений ремонт в даній квартирі, що підтверджується договором № 011 на виконання ремонтно-будівельних робіт від 09 червня 2015 року з додатковим локальним кошторисом, актом здачі-прийняття від 20 серпня 2015 року, замовниками за яким були позивач і померлий [PERSON] . Піклуючись про фізичне та психологічне здоров`я один одного, позивач із спадкодавцем за спільні кошти раз на рік, починаючи з вересня 2015 року подорожували, що підтверджується відповідними розрахунковими документами і договорами. [PERSON] був знайомий з рідними і близькими людьми [PERSON] , а саме її сином [PERSON] , [INFO] , його дружиною та матір`ю дружини [PERSON] , [INFO] , сестрою позивача [PERSON] , [INFO] , подругою позивача [PERSON] , [INFO] . Позивач із спадкодавцем неодноразово зустрічались з ними для спілкування, бували разом на різних святах, в гостях, що підтверджується відповідними фотографіями за період з 2005 по 2020 роки. Починаючи з червня 2020 року самопочуття [PERSON] почало стрімко погіршуватись. У липні 2020 року йому був поставлений діагноз онкологічного захворювання. [PERSON] допомагала у лікуванні [PERSON] , привозила його для проходження різноманітних обстежень, процедур і маніпуляцій до медичних закладів, що підтверджується відповідною медичною документацією. Оскільки останні місяці перед смертю (серпень - вересень 2020 року) [PERSON] проходив курс хіміотерапії, його фізичний стан був дуже слабкий і виснажений, і ними, за усною домовленістю, було вирішено, що тимчасово [PERSON] буде час від часу залишатись у [ADDRESS] . За день до смерті, [INFO] стан [PERSON] різко погіршився, і позивач, перебуваючи поряд із ним, викликала швидку допомогу. [PERSON] був госпіталізований до Міської клінічної лікарні № 12, де [INFO] помер. Позивачем було отримано свідоцтво про смерть [PERSON] серія [NUMBER] від 02 жовтня 2020 року і проведені за власні кошти ритуальні обряди, кремація та поховання померлого, що підтверджується договором-замовленням від 05 жовтня 2020 року № 8.136881К, чеком від 05 жовтня 2020 року № 27818, довідкою про одержання праху № 8.136881, замовленням від 26 січня 2021 року № 419/20, свідоцтвом про поховання від 26 січня 2021 року № 12972-9960. Після померлого [PERSON] залишилась спадщина у вигляді квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Заповіт [PERSON] за життя не склав, був одинокою особою, в шлюбі не перебував, дітей та близьких родичів у нього не було. Отже, встановлення даного факту необхідно для набуття [PERSON] права на спадкування за законом після померлого [PERSON] на підставі статті 1264 ЦК України, у зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 21 липня 2021 року на адресу суду надійшов відзив в якому відповідач [PERSON] заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] та вважає їх безпідставними і необґрунтованими з таких підстав. Відповідач зазначає, що померлий [PERSON] був її двоюрідним братом по лінії матері. Усе життя проживав зі своїми батьками. Позивач підтверджує, що [PERSON] був одинокою особою, але навмисно приховала інформацію, що у нього були близькі родичі, щоб якомога скоріше оформити спадщину. Саме тому ні [PERSON] , ні її сина не було повідомлено про смерть [PERSON] . Більше того, останній весь час проживав у своїй квартирі, що в м. Києві. Сусіди також підтвердили, що він майже до дня своєї смерті ходив на роботу і весь час проживав у себе вдома, один. Також відповідач наголошує, що квартира за адресою: [ADDRESS] , придбана не за спільні кошти померлого з [PERSON] , оскільки право власності оформлено виключно на [PERSON] . Договір на проведення ремонтних робіт не може бути достатнім доказом спільного придбання квартири, оскільки не містить факту оплати з боку [PERSON] або [PERSON] . Проти наданих позивачем документів на підтвердження факту її проживання з спадкодавцем заперечує, вважає їх неналежними та недопустимими доказами, їх сумісні поїздки та фото не підтверджують факту проживання однієї сім`єю. В задоволенні позову просила відмовити повністю. 28 липня 2021 року представник позивача [PERSON] - адвокат Захаревська Н.П., подала відповідь на відзив з викладенням своїх міркувань на відзив з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та зауважила, що відповідач не обґрунтувала та не надала відповідних належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. Долучені докази вважає недопустимими та неспроможними, такими, що не підтверджують обставин, зазначених у відзиві, з огляду на те, що показання свідків у протоколах опитування адвокатом є шаблонними, загальними, не свідчать про конкретні обставини та події, зокрема, [PERSON] знає про обставини смерті [PERSON] зі слів сусідів, тобто надала показання з чужих слів. 11 жовтня 2021 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Грінцовим І.В., надано до суду заперечення на позов, в яких він виклав фактичні обставини справи, обґрунтовуючи їх вже раніше наведеними доводами, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 12 січня 2022 року представник позивача [PERSON] - адвокат Захаревська Н.П., подала до суду заперечення проти доказів долучених до матеріалів справи відповідачем [PERSON] , зокрема, протоколу опитування [PERSON] та [PERSON] , вказуючи що [PERSON] та [PERSON] працювали разом у Київському спеціалізованому управлінні по монтажу, ремонту, модернізації та налагодженню технологічного обладнання «Оргбумдрев» до 21 жовтня 1987 року, відтак інформація надана [PERSON] адвокату та викладена в протоколі опитування останнього відноситься до періоду часу до звільнення [PERSON] , тобто до 21 жовтня 1987 року. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 січня 2022 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представники - адвокат Захаревська Н.П., адвокат Чеховська Д.Р. та адвокат Джус В.В., заявлені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав викладених у позові. Адвокат Захаревська Н.П. пояснила, що позивач [PERSON] з [PERSON] знайомі з 1989 року, а з 01 травня 2014 року почали проживати однією сім`єю. [PERSON] не був одружений, дітей не мав, був власником майна, зокрема, квартири за адресою: [ADDRESS] , та квартири за адресою: [ADDRESS] , однак заповіту не оформив. [PERSON] з травня 2014 року жив у [PERSON] у приватному будинку [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] мали спільний бюджет, який використовували на оздоровлення, щорічно виїжджаючи на відпочинок. Вони придбали спільну нерухомість, а саме: квартиру за адресою: [ADDRESS] , ключі від якої завжди були у [PERSON] . Також за спільні кошти було зроблено ремонт у вищевказаній квартирі, що підтверджується договором на виконання ремонтно-будівельних робіт від 09 червня 2015 року № 011. Також спільно використовували автомобіль марки Daihatsu Terios, державний номерний знак [NUMBER] , що зареєстрований за [PERSON] для роботи, відпусток та відвідувань медичних закладів. [PERSON] був знайомий з друзями [PERSON] . У 2020 році за станом здоров`я [PERSON] став залишатись у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Саме [PERSON] викликала швидку допомогу для [PERSON] , останній був госпіталізований до Міської клінічної лікарні № 12, де [INFO] помер. Саме [PERSON] було отримано свідоцтво про смерть, проведено кремацію та поховання [PERSON] . При цьому жодної особи, яка була б родичем [PERSON] на похорон не з`явилось. Враховуючи вищевикладене, просила позов задовольнити, наголошувала, що [PERSON] та [PERSON] мали спільний бюджет, вели побут та мали відносини, що притаманні сім`ї. Адвокат Джус В.В. підтримала пояснення адвоката [PERSON] та додала, що [PERSON] неодноразово робив пропозицію укласти шлюб [PERSON] , що підтвердять свідки, проте позивач відмовлялась. Крім того, квартиру за адресою: [ADDRESS] , позивач та померлий придбали навмисно у місті Ірпінь Київської області, щоб бути поруч до місця спільного проживання за адресою приватного будинку [PERSON] [ADDRESS] . В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечувала, просила в позові відмовити. Пояснила, що [PERSON] жив з батьками, остання цікавилась особистим життям померлого і з його слів їй відомо, що він був самотнім. Після дня народження [PERSON] у вересні 2020 року його самопочуття погіршилось у зв`язку з онкологічним захворюванням, по яке останній дізнався за місяць до смерті. [PERSON] наголошувала, що ніколи не знала про [PERSON] . Коли [PERSON] перестав виходити на зв`язок, [PERSON] з сином приїхали до нього додому за адресою: [ADDRESS] , де в під`їзді будинку зустріли сусіда, який повідомив про смерть [PERSON] . Коли [PERSON] з сином приїхали до моргу, то дізналися, що [PERSON] вже кремували. З 2013 року [PERSON] постійно спілкувалась з [PERSON] , однак [PERSON] не знала. [PERSON] був однолюбом і відповідач висловила сумніви щодо надання дозволу батьками [PERSON] на спільне проживання із позивачем. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Грінцов І.В., позов не визнав з підстав викладених у відзиві та запереченнях. Пояснив, що позивачем не доведено факту постійного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, не надано належних доказів придбання спільного майна, оскільки право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , оформлене виключно на [PERSON] . Договір на проведення ремонтних робіт не може бути достатнім доказом, оскільки не містить факту оплати з боку [PERSON] або [PERSON] . Можливо [PERSON] та [PERSON] разом лікувались, але це не свідчить про наявність між останніми усталених стосунків, а тим більше про проживання останніми однією сім`єю. Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузора В.Т., повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, заяви про розгляд без її участі суду не надала, про причини неявки суд не повідомила. Суд, заслухавши обґрунтування позивача та її представників, заперечення відповідача та її представника, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. Відповідно до положень пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Допитаний в судовому засідання в якості свідка [PERSON] показав, що [PERSON] є його сусідкою. Знав особисто цивільного чоловіка позивачки - [PERSON] , часто спілкувались, він позичав інструменти у останнього, бо займався садівництвом. В розмовах зазначав, що у [PERSON] стара мати, близьких родичів немає. Приблизно в 2014 році померла мати [PERSON] [PERSON] зазначив, що часто бачив [PERSON] з [PERSON] в магазині та на базарі. Вони купили машину, [PERSON] будував гараж. [PERSON] вважав що [PERSON] та [PERSON] чоловік та дружина, не знав що останні не перебували у зареєстрованому шлюбі. [PERSON] вказав, що йому відомо про те, що у [PERSON] були проблеми зі здоров`ям, пов`язані з зубами, приблизно у 2020 році. [PERSON] називав [PERSON] своєю дружиною. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що приблизно 10 років назад познайомився з [PERSON] через оголошення, оскільки займався облаштуванням фасадів, обрізкою дерев тощо, у зв`язку з чим [PERSON] допомагав по саду, приїжджав стригти газон приблизно 1 раз в два тижні. Зазначив, що купував разом з [PERSON] будівельні матеріали. Спочатку [PERSON] здався суворим, дуже прискіпливим, з особистого життя нічого не розповідав, тільки по роботі, а потім стали ближчими, часто спілкувався з [PERSON] , бачив його відносини з позивачкою, вважав їх подружжям. Роботу в основному оплачував [PERSON] , але інколи і позивачка. Потім [PERSON] захворів і став рідше з`являтись. [PERSON] був на похованні. Допитана в якості свідка [PERSON] показала, що вона є сусідкою [PERSON] . Познайомилась з позивачкою та [PERSON] в 2004 році, вони разом займались облаштуванням будинку та території навколо нього. [PERSON] любив рослини, побудував гараж. Вони називали один одного чоловіком та дружиною. [PERSON] любить собак і [PERSON] обирав їй на день народження подарунок - собаку. [PERSON] піклувалась про [PERSON] як дружина, слідкувала за його здоров`ям. До 2014 року він доглядав за матір`ю, а з 2014 року постійно проживав в м. Ірпінь Київської області з [PERSON] . Останній раз бачила [PERSON] в кінці літа, [PERSON] доглядала за ним. Похорони організовувала [PERSON] та її син. В розмовах [PERSON] про родичів не розповідав. [PERSON] розповіла про ситуацію, коли хотіла позичити у [PERSON] кошти, але її не було дома, тому кошти позичив [PERSON] , оскільки у них був спільний бюджет. Допитана в якості свідка [PERSON] показала, що вона однокурсниця позивача, з якою вона познайомилась в 1968 році, а з [PERSON] в 1994 році. [PERSON] часто вивозив їх на природу на відпочинок. Вони мали спільний бюджет, займались ремонтом, побутом та хазяйством. Позивачка турбувалась про [PERSON] , піклувалась про нього в лікарні. Вони різні по характеру, [PERSON] більш запальна, але вони були разом. Вони не перебували в зареєстрованому шлюбі, але [PERSON] сприймав [PERSON] як дружину. Поки була жива мама [PERSON] , він за нею доглядав, а після її смерті, [PERSON] з [PERSON] стали жити разом в м. Ірпінь Київської області. [PERSON] (син [PERSON] ) називав [PERSON] - [PERSON] , оскільки він був хорошим вітчимом. Разом купили машину. Вони були сім`єю, всі питання побуту, сумісного господарства вирішувались разом. [PERSON] повідомила про смерть [PERSON] по телефону. Організаційні питання похорону були на [PERSON] та її синові. За 40 років спілкування з їх сім`єю, знала про батька та матір [PERSON] , більш ні про кого не чула. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що позивач є його мамою. Мати та покійний цивільний чоловік познайомились в 1988 році, працювали разом. Мали близькі стосунки, але не одружувались, бо [PERSON] не хотів цього, оскільки батько останнього помер і він не хотів іншого чоловіка в їх сім`ї. У 2014 році почали жити разом в будинку в м. Ірпінь, що належить матері [PERSON] . [PERSON] будував гараж, робили ремонт. [PERSON] працював дистанційно, він був проектантом. Стан здоров`я [PERSON] погіршився влітку 2020 року, була виявлена лейкемія. 30 вересня 2020 року [PERSON] погано розмовляв, важко дихав, у зв`язку з чим викликали швидку допомогу. [PERSON] займався похованням, організовував поминальний обід, на якому були колеги. Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Тлумачення вказаних норм права дає підстави для висновку, що для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно із абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] були проведені ремонтні роботи у квартирі за адресою: [ADDRESS] , за спільні кошти, що підтверджується договором на виконання ремонтно-будівельних робіт від 09 червня 2015 року № 011, відповідно до якого замовниками виступили [PERSON] та [PERSON] . Більше того, відповідно до акту здачі-прийняття робіт від 20 серпня 2015 року Підрядником були виконані ремонтно-будівельні роботи на об`єкті відповідно до умов Договору від 09 червня 2015 року № 011 та сторони претензій одна до одної не мають, що свідчить про сплату Замовниками грошових коштів Підряднику за виконані роботи. Починаючи з вересня 2015 року позивач та спадкодавець подорожували, про що свідчать відповідні розрахункові документи і договори: рахунок-фактура від 07 вересня 2015 року № 1-Р, де одержувачами послуг є [PERSON] та [PERSON] , а платником є [PERSON] , що підтверджується квитанцією від 08 вересня 2015 року № 1-Р, рахунком-фактурою від 10 травня 2016 року № 1-Р, де одержувачами послуг є [PERSON] та [PERSON] , а платником є [PERSON] , що підтверджується квитанцією від 12 травня 2016 року № 1-Р, договором про надання туристичних послуг від 29 серпня 2017 року № 65.1-А1 з додатком 1 та квитанцією від 31 серпня 2017 року № 1-Р, договором про надання туристичних послуг від 24 квітня 2018 року № 66-А1 з додатком 1 та квитанцією від 27 квітня 2018 року № 1-Р, рахунок-фактура від 03 вересня 2018 року № 1-Р, квитанцією від 03 вересня 2018 року № 2-Р, рахунком-фактурою від 02 вересня 2019 року № 1-Р, квитанцією від 02 вересня 2019 року № 1-Р. Твердження позивача та показання свідків про те, що [PERSON] був знайомий з рідними, близькими та друзями [PERSON] підтверджуються також фотографіями долученими до матеріалів справи. Похованням [PERSON] займалась позивач [PERSON] , що підтверджується копією договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 05 жовтня 2020 року № 8.136881К, чеком від 05 жовтня 2020 року № 27818, довідкою про одержання праху № 8.136881, замовленням від 26 січня 2021 року № 419/20, свідоцтвом про поховання від 26 січня 2021 року № 12972-9960. Крім того, смерть [PERSON] відбулась 01 жовтня 2020 року під час поширення коронавірусної хвороби COVID-19, а тому [PERSON] провела обряд кремації, а не традиційного поховання. Суд не бере до уваги копії протоколів опитування свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] долучених до матеріалів справи адвокатом Грінцовим І.В., оскільки останні не є достатніми, належними та допустимими доказами в розумінні статей 76-80 ЦПК України. Більше того, опитувані вищевказані особи не попереджались про кримінальну відповідальність, передбачену статтею 384 КК України, в порядку передбаченому частиною п`ятою статті 230 ЦПК України. Також суд вважає за необхідне зазначити, що ані відповідач [PERSON] , ані її представник - адвокат Грінцов І.В., не скористались правом заявити клопотання про допит вищезазначених осіб в судовому засіданні як свідків, в обґрунтування заперечень викладених у відзиві на позовну заяву. Також суд не приймає до уваги посилання відповідача на практику Верховного Суду, зокрема, постанову по справі від 15 серпня 2019 року № 588/350/15-ц, в якій міститься висновок, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Крім того, сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (Постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року №490/4949/17). У Постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі № 466/3769/16, йдеться про те, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Суд наголошує, що у вищевикладених постановах Верховного Суду вказано про виключно окремі підстави, такі як спільний відпочинок, спільна присутність на святкуванні свят, спільні фотографії, які в кожному окремому випадку були єдиними підставами в обґрунтуванні доведеності факту проживання однією сім`єю. Разом з тим, суд приходить до висновку, що в своїй сукупності вони можуть бути належними та достатніми доказами для встановлення факту проживання однією сім`єю. Натомість, Касаційний цивільний суд в своїй постанові від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 дійшов висновку, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18). Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в справі № 587/302/16). Також суд вважає за необхідне зазначити, що статтями 1216 та 1217 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Судом встановлено, що за життя спадкодавець [PERSON] , який помер [INFO] , заповіту не склав, а тому відповідно до статті 1233 ЦК України право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених статтею 1259 ЦК України): перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той з подружжя, який його пережив, та батьки; друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері; третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця; четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування). Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як одержання права на спадкування наступною чергою (частина друга статті 1258 ЦК України) та зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом. Одержання права на спадкування наступною чергою стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом в межах певної черги, впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом, стосується першої-п`ятої черги. Згідно із статтею 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. В порядку частин четвертої-шостої статті 1266 ЦК України двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення. За відсутності спору про право цивільне юридичні факти підлягають встановленню судом у порядку окремого провадження. Так, відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно із пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У справі, що розглядається, звертаючись до суду з вимогою про встановлення факту проживання з [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки більше п`яти років, а саме з 01 травня 2014 року по день його смерті [INFO] , [PERSON] вказувала, що встановлення такого факту необхідне для вирішення її спадкових прав після смерті [PERSON] . Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав. Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні. З огляду на наведене, суд звертає увагу, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту своїх прав з огляду на те, що закон у цьому даному випадку не дає їй права на спадкування як спадкоємцю четвертої черги після смерті померлого [PERSON] за наявності спадкоємця за законом третьої черги за правом представлення - [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом до відповідача, [PERSON] не зазначила, яким чином в результаті встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем відбудеться поновлення її прав, за захистом яких вона звернулася з позовом до суду, оскільки саме лише встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не тягне за собою виникнення, зміну або припинення особистих чи немайнових прав позивача. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі від 15 вересня 2021 року № 487/3126/17. Відповідач у відзиві на позовну заяву вказувала, що [PERSON] є її двоюрідним братом. Мати [PERSON] - [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ), яка померла у 2014 році та мати відповідача - [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ), яка померла [INFO] , були рідними сестрами. Разом з тим, суд наголошує, що у суду відсутні підстави для відмови у позовних вимогах з вищезазначених підстав, оскільки відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження факту перебування [PERSON] з [PERSON] у родинних відносинах та ступеня їх споріднення, зокрема, що [PERSON] являється двоюрідною сестрою померлого [PERSON] . Відтак, суд приходить до висновку, що факт проживання [PERSON] та [PERSON] разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 травня 2014 року по день смерті [PERSON] - [INFO] , підтверджується зібраними по справі доказами та показаннями свідків. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved