Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-23 00:00:00

Позивач в жовтні 2014 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] 19 квітня 2007 року був укладений Кредитний договір №800000197, за умовами якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у сумі 94535,00 доларів США. Відповідно до умов Договору, Відповідач зобов`язувався в порядку та на умовах що визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах що передбачені Договором та Додатком №1 до нього - Графіком погашення кредиту. Свої обов`язки за зазначеним кредитним договором Банк виконав, надавши [PERSON] грошові кошти у сумі 94535,00 доларів США. У порушення умов Договору Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 19.08.2014 року має прострочену заборгованість за кредитом - 80195,52 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 1 038 738,57 грн., за відсотками 5212,80 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 67 519,19 грн. У зв`язку з систематичним порушенням боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту розмір пені станом на 19.08.2014 року складає 3621,06 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 46902,05 грн. В забезпечення виконання зобов`язань позичальника, що випливають з основного договору, позивач та фізична особа [PERSON] уклали Договір Поруки №800000197-П. Відповідно до умов Договору Поруки [PERSON] , як поручитель поручається за виконанням позичальником [PERSON] обов`язків, що виникли на підставі Основного договору або можуть виникнути на підставі нього в майбутньому у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом. Просили суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість - 1 153 159,81 грн., а саме: за кредитом - 1 038 738,57 грн.; по відсотках - 67 519,19 грн.; пеню за останній рік - 46 902,05 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн. Провадження у якій було відкрито ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська Шкляруком Д.С. від 06.11.2014 року. 05.12.2014 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на позовну заяву, в яких вказала на те, що [PERSON] без її згоди, як поручителя підписав 14.09.2009 року з ПАТ «Альфа-Банк» додаткову угоду (Договір про внесення змін і доповнень №1 до Кредитного Договору № 800000197 від 19.04.2007 року) по збільшенню процентної ставки за кредитним договором. Процентна ставка по кредитному договору, без її згоди, з 14.09.2009 року виросла, з 12,75% до 14,5%. Також [PERSON] без її згоди, як поручителя підписав 02.11.2012 року з ПАТ «Альфа-Банк» додаткову угоду (Договір про внесення змін і доповнень №2 до Кредитного Договору № 800000197 від 19.04.2007 року) по збільшенню процентної ставки за кредитним договором. Процентна ставка по кредитному договору, без її згоди з 02.11.2012 року виросла з 14,5% до 15,6%. Вказала, що вона [PERSON] згоди на підписання додаткових угод за кредитним договором не давала та в зазначених договорах підпис від її імені виконано невідомою їй особою. Просила в задоволенні позовних вимог позивача відмовити. 08.01.2015 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшло заперечення проти позову, відповідно до якого вказав, що при підписанні кредитного договору №800000197 про видачу споживчого кредиту в валюті працівники ЗАТ «Альфа-Банк» ввели його в оману, щодо юридичної правомочності уповноваженого представника Дніпропетровського регіонального управління ЗАТ «Альфа-Банк» Кульчевої Діани Михайлівни. Звернув увагу на відсутність у Банку Генеральної ліцензії на ведення валютних операцій. Крім того, ЗАТ «Альфа-Банк» при укладанні Кредитного договору №800000197 в валюті повністю проігнорував вимоги ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Банк не проінформував його, як позичальника в письмовій формі, як того вимагає закон про умови кредиту. Зазначив, що він просив надати йому кредит в національній валюті. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити. 22 квітня 2015 року ухвалою судді Шклярука Д.С. прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: [PERSON] , про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог за зустрічною позовною заявою [PERSON] вказав, що 19.04.2007 року між уповноваженим представником Дніпропетровського регіонального управління ЗАТ «Альфа-Банк» Кульчевою Діаною Михайлівною, яка діяла в інтересах ЗАТ «Альфа-Банк» і ним, [PERSON] , був підписаний кредитний договір №800000197 про видачу споживчого кредиту в валюті. При підписанні кредитного договору №800000197 про видачу споживчого кредиту в валюті працівники ЗАТ «Альфа-Банк» ввели його в оману, щодо своєї юридичної правомочності повноваженого представника Дніпропетровського регіонального управління ЗАТ «Альфа-Банк» Кульчевої Діани Михайлівни. Звернув увагу на відсутність у Банку Генеральної ліцензії на ведення валютних операцій. Зазначив, що він просив надати йому кредит в національній валюті. З посиланням на ст.ст.203, 215, 227, 230 ЦК України просив суд визнати недійсним Кредитний договір №800000197 від 19.04.2007 року про видачу споживчого кредиту в валюті. 22.04.2015 року від представника позивача надійшло заперечення на зустрічну позовну заяву [PERSON] , в якій вказали на те, що 19.04.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №800000197. Цільовим призначенням даного кредиту була згідно до п.2.4. кредитного договору оплата вартості жилої квартири за номером [ADDRESS] . Щодо статусу юридичної особи та банківської установи, то відповідно до свідоцтва про реєстрацію АПТ «Альфа-Банк» від 24.03.1993 року за реєстраційним посвідченням №158 в Державному реєстрі банків є підтвердження того, що ПАТ «Альфа-Банк» було і є банківською установою. Копія витягу із ЄДРЮОФОП є належним доказом того, що ПАТ «Альфа-Банк» є юридичною особою, що зареєстрована 24.03.1993 року під реєстраційним номером юридичної особи ЄДР 10001264735 та має ідентифікаційний код юридичної особи 23497714. На час укладання кредитного договору в валюті, а саме 19.04.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] у Банку була наявна банківська ліцензія № 61 , що була видана 03 грудня 2001 року та дозвіл №61-3 від 31 травня 2002 року. ЗАТ «Альфа-Банк» мало право на здійснення операцій з кредитування і надання окремої ліцензії/ дозволу Законом не передбачалось. Щодо представництва [PERSON] , то згідно з умовами кредитного договору №800000197 договір вважається укладеним з дати його підписання сторонами і діє до моменту повного і належного виконання сторонами своїх зобов`язань. Жодних зауважень чи застережень від позичальника на момент укладання та підписання кредитного договору не було. Підписання договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов`язки, зазначені у договорі. Після укладання спірного кредитного договору №800000197 від 19.04.2007 року вчинялись дії, що свідчать про прийняття спірного договору до виконання обома сторонами. Зокрема, ПАТ «Альфа-Банк» на виконання спірного договору був наданий кредит, а позичальник отримав грошові кошти, сплачував заборгованість за ним у відповідності до графіку погашення заборгованості, укладали додаткові угоди до договорів. Співробітник ЗАТ «Альфа-Банк» [PERSON] при підписанні кредитного договору №800000197 від 19.04.200 року діяла виключно в інтересах ЗАТ «Альфа-Банк» та виключно в межах повноважень. Щодо кредитування позичальника в доларах США, то ЗАТ «Альфа-Банк» має право надавати кредити в доларах США на підставі генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення банківських операцій. Банківська ліцензія №61, видана ПАТ «Альфа-Банк», зареєстрованому 24.03.1993 року за №158, надає право ПАТ «Альфа-Банк» здійснювати банківські операції, зокрема - визначені частиною 1 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», тобто надавати кредити в іноземній валюті. Визначення грошового зобов`язання в кредитному договорі в іноземній валюті не суперечить законодавству України. Щодо недійсності кредитного договору вказали на те, що виходячи із позову не зрозуміло, які саме вимоги було недодержано при укладанні правочину, щоб визнати його нечинним. Також позивачем за зустрічним позовом не надано жодного доказу щодо введення його в оману. Щодо посилання позивача за зустрічним позовом на порушення при укладанні кредитного договору на ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживача», то звернули увагу суду на той факт, що позивач за зустрічним позовом посилається на норму Закону, що була відсутня на час підписання кредитного договору. На час укладання кредитного договору №800000197 від 19.04.2007 р. Закон України «Про захист прав споживачів» діяв в редакції від 13.01.2006 року. Відповідно до п.2.1 розділу 2 кредитного договору №800000197 від 19.04.2007 р. позичальник гарантував, що на момент укладання договору «перед укладанням Договору він в повній мірі ознайомлений з умовами надання Кредиту, в тому числі загальною вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, а також іншою інформацією згідно з вимогами законодавства про захист прав споживачів». Позичальнику при підписанні кредитного договору надавався розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням всіх супутніх послуг. Просили суд в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом відмовити. 21.05.2015 року судом прийнято зустрічну позовну заяву[PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: [PERSON] , про визнання недійсними договорів № 1 та № 2 про внесення змін і доповнень до договору поруки. В обґрунтування своїх позовних вимог за зустрічним позовом позивач посилалася на те, що в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором №8000001697 від 19.04.2007 року, між ЗАТ «Альфа-Банк» та нею, [PERSON] 19.04.2007 року було укладено Договір поруки №800000197-П. [PERSON] без згоди її, як поручителя підписав 14.09.2009 року з ПАТ «Альфа Банк» додаткову угоду (Договір про внесення змін і доповнень №1 до Кредитного Договору № 800000197 від 19.04.207 року) по збільшенню процентної ставки за кредитним договором. Процентна ставка по кредитному договору, без її згоди, з 14.09.2009 року виросла з 12,75% до 14,5%. Також [PERSON] , без її згоди, як поручителя, підписав 02.11.2012 року з ПАТ «Альфа Банк» додаткову угоду (Договір про внесення змін і доповнень №2 до Кредитного Договору № 800000197 від 19.04.2007 року) по збільшенню процентної ставки за кредитним договором. Процентна ставка по кредитному договору, без її згоди, з 02.11.2012 року виросла з 14,5% до 15,6%. Вказала, що вона [PERSON] згоди на підписання додаткових угод за кредитним договором не давала та в зазначених договорах підпис від її імені виконано невідомою їй особою. Звернула увагу суду на видачу кредиту в іноземній валюті та відсутність Генеральної ліцензії на ведення валютних операцій у Банку. На підставі ст.ст.203, 215 ЦК України просила суд: визнати недійсним Договір про внесення змін і доповнень №1 від 14.09.2009 року до договору поруки №800000197-П від 19.04.2007 року; визнати недійсним Договір про внесення змін і доповнень №2 від 02.11.2012 року за договором поруки №800000197-П від 19.04.2007 року та стягнути судові витрат по справі. 19.06.2015 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог у зв`язку зі збільшенням суми заборгованості, просили суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість - 2 824 045,29 грн., а саме: за кредитом - 1 773 817,60 грн.; по відсоткам - 322 836,69 грн.; пеню за останній рік - 727 391,00 грн. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2015 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2015 року відновлено провадження у справі. 19.01.2016 року до суду надійшла уточнена зустрічна позовна заява [PERSON] , в якій вказав, що ЗАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» це різні юридичні особи правонаступництво необхідно доводити. Вказав, що кошти за кредитним договором №800000197 від 19.04.2007 року він не отримував. Факт отримання ним коштів не підтверджено позивачем жодним належним доказом. Просив визнати не дійсним кредитний договір №800000197 від 19.04.2007 року про видачу споживчого кредиту у валюті. 27.01.2016 року та 16.02.2016 року від представника позивача надійшли заяви про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача за зустрічним позовом [PERSON] . Та просив суд в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу, провадження у справі призупинено. 10.06.2016 року до суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсним договору. В обґрунтування позовних вимог третя особа з самостійними вимогами посилається на те, що вона [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Їй не було відомо, про те, що її чоловік, [PERSON] намагався укласти та уклав з ЗАТ «Альфа-Банк» валютний кредитний договір №800000197 від 19.04.2007 року. Банк не попередив її про намір чоловіка [PERSON] , про укладання кредитного договору на значну суму коштів в валюті. Її згоду на укладання кредитного договору №800000197 від 19.04.2007 року чоловік не отримував та і не отримав. Просила з посиланням на ч.2 ст.65 СК України, ч.1 ст.203 ЦК України і ч.1 та ч.2 ст.215 ЦК України, ч.4 ст.369 ЦК України визнати недійсним кредитний договір №800000197 від 19.04.2007 року про видачу споживчого кредиту. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2016 року відновлено провадження у справі. 09 серпня 2016 року від представника позивача надійшли заперечення на позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] та заява про застосування строку позовної давності до позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] . Просив суд в задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] відмовити. 29.09.2016 року від представника позивача надійшла заява про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивачів за зустрічними позовами [PERSON] та [PERSON] . Та просили суд в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2016 року по справі призначено судову-економічну експертизу, провадження у справі зупинено. У зв`язку із закінченням повноважень судді Шклярука Д.С., розпорядженням за №92 від 16 березня 2017 року про призначення повторного автоматизованого розподілу справи, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа розподілена судді Морозу В.П. 01.09.2017 року позивачем за зустрічним позовом [PERSON] подано доповнення до зустрічної позовної заяви. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 14.12.2017 року, у зв`язку з відсторонення судді [PERSON] , справа передана судді Волошину Є.В. 13.04.2018 року від позивача за зустрічним позовом [PERSON] надійшла уточнена позовна заява в якій вказав на те, що позивач за зустрічним позовом вважає, що договір споживчого кредиту з ПАТ «Альфа-Банк» містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечить принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що в свою чергу є підставою для визнання такого договору недійсним. Зазначив, що 19.04.2007 року між ним та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір споживчого кредиту №800000197. За умовам цього кредиту Банк надає позичальнику у тимчасове користування суму кредиту 94535,00 доларів США з умовою їх повернення в строк до 19.04.2027 року, з відсотковою ставко 12,75%. Крім цього, між сторонами кредитного договору було укладено Договір про внесення змін та доповнень №1 від 14 вересня 2009 року, яким було змінено процентну ставку за користування кредитом з 12,75% на 14,5% та Договір про внесення змін та доповнень №2 від 02 листопада 2012 року. Банк без попередження споживача, в односторонньому порядку підвищив процентну ставку за користування кредитом в зворотному відрахуванні (в 2009 році - за 2008 рік) Процентна ставка з 19 вересня 2008 року по 18 вересня 2019 року була незаконно збільшена Банком на 1,75%, в грошовому еквіваленті це 1383,75 доларів США незаконно сплачених процентів. Вказав, що розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх сукупних послуг при підписанні договору споживчого кредиту №800000197 від 19.04.2007 року йому надано не було. Позичальник отримав розрахунок тільки після підписання Договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору №1 від 14.09.2009 року, тобто через два з половиною роки після підписання основного кредитного договору. Банк навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості зазначення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожання кредиту, які суттєво відрізняються від реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору та того розміру абсолютного подорожання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах. Через два з половиною роки після укладання кредитного договору позикодавець дізнався 14.09.2009 року, що реальна процентна ставка за кредитом складає 16,51% замість 12,75%. Доказом несправедливих умов договору, істотним порушенням прав позичальника, є умови дострокового повернення кредиту. Також несправедливими є нарахування відповідно до п.8.8 кредитного договору пені. Просив суд визнати порушеним право позивача за зустрічним позовом [PERSON] - споживача фінансових послуг ПАТ «Альфа-Банк»; визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №800000197 від 19 квітня 2007 року, укладений між [PERSON] та ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Альфа-Банк») та стягнути судові витрати по справі. 13.04.2018 року від позивача за зустрічним позовом [PERSON] надійшла уточнена зустрічна позовна заява, в якій вказала, що 19.04.2007 року між нею та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір поруки №800000197-П, відповідно до умов якого позивач поручилася за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №8000001987 від 19.04.2007 року, а саме погашення основної суми кредиту в сумі 94 535,50 доларів США та процентів за користування кредитом 12,75% річних. Як їй стало відомо в подальшому, без погодження з нею, як з поручителем, та без укладання особисто з нею відповідних додаткових угод до Договору поруки були укладені додаткові угоди до кредитного договору. Договір про внесення змін і доповнень №1 до Договору поруки №80000197-П від 19 квітня 2007 року укладений 14 вересня 2009 року та Договір про внесення змін та доповнень №2 до Договору поруки №800000197-П від 19 квітня 2007 року, укладений 02 листопада 2012 року від її імені підписаний невідомою особою. За її клопотанням було призначено судову почеркознавчу експертизу (висновок №3338-15 від 27.10.2015 року) за результатами якої договори про внесення змін та доповнень до Договору поруки 1,2 нею не підписувалися. Внесення без згоди поручителя змін до кредитного договору про зміну зобов`язання, забезпеченого порукою, зокрема збільшення відсоткової ставки, що призвело до збільшення обсягу відповідальності, як боржника так і поручителя, є підставою для визнання поруки такою, що припинена. Халатні дії відповідача ПАТ «Альфа-Банк» та бездіяльність відповідача [PERSON] спричинили позивачу моральну шкоду, яка нею оцінена в 10 000 грн. Вказала, що моральна шкода полягає в тих стражданнях, які вона, як інвалід ІІ групи, зазнала після того, як з`ясувалися обставини підробки її підпису на банківських документах і збільшення обсягу її зобов`язань за Договором поруки, вона не могла спати, їсти й жити. В неї був постійний страх, що вона на старість втратить житло, свою пенсію, заощадження - все. Саме тому вона вважає винними в своїх стражданнях відповідачів. Просила суд: визнати припиненим правовідношення між нею [PERSON] та Публічним Акціонерним товариством «Альфа-Банк» за договором поруки №800000197-П від 19.04.2007 року; стягнути солідарно з ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] на її користь завдану моральну шкоду в сумі 10000 грн.; стягнути солідарно з відповідачів витрати на правову допомогу в розмірі 7755 грн.; позовні вимоги щодо визнання недійсним Договору про несення змін та доповнень №1 від 14.09.2009 року та Договору про внесення змін та доповнень №2 від 02.11.2012 року просила залишити без розгляду. 04.04.2018 року від відповідачів за основним позовом [PERSON] та [PERSON] надійшли заперечення на позовну заяву ПАТ «Альфа-Банк». 08.05.2018 року від представника позивача ПАТ «Альфа-Банк» надійшов відзив на уточнену зустрічну позовну заяву [PERSON] в якому вказав на те, що ненадання банком інформації споживачу про наявні форми кредитування, податковий режим сплати процентів та недоліків схем кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «По захист прав споживачів» не є підставою для визнання його недійсним, оскільки за змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3 та 5-6 ст.203 ЦК України. Звернув увагу на те, що позивач за зустрічним позовом посилається на норму Закону, що була відсутня на час підписання кредитного договору. Процентна ставка з 12,75% до 14,5% була підвищена фактично з 19.09.2008 року на підставі п.5.2 Розділу 2 Кредитного договору №800000197 від 19.04.2007 року. 24.09.2008 року Позичальнику було направлено рекомендований лист про зміни. Просив суд застосувати строки позовної давності до зустрічних позовних вимог та відмовити в позові. 14.05.2018 року від представника позивача ПАТ «Альфа-Банк» надійшов відзив на уточнену зустрічну позовну заяву [PERSON] , в якому вказав, що позивач в своїй зустрічній позовній заяві не надає жодних доказів та аргументів в підтвердження своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди. Зазначив, що моральної шкоди позивачу Банк не завдавав та жодних дій направлених на завдання моральної шкоди Банком не вчинялося. Просив суд застосувати строки позовної давності до зустрічних позовних вимог та відмовити в позові. Справа перебувала у провадженні судді Волошина Є.В. призначеного на посаду судді строк на п`ять років, відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року №571/2013 «Про призначення судді», та у якого станом на 19 жовтня 2018 року закінчилися повноваження судді. Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 23.10.2018 року справа розподілена судді Слюсар Л.П. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року справу прийнято до провадження та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження. 19.06.2019 року [PERSON] подано уточнену зустрічну позовну заяву, відповідно до якої вказала, що вважає винним в своїх стражданнях відповідача ПАТ «Альфа-Банк», працівники якого недбало віднеслися до підписання додаткових угод, не перевірили документи особи, яка підписувала угоди, або самі підписували замість неї ці угоди. Просила суд: визнати недійсними Договір про внесення змін і доповнень №1 до Договору поруки №800000197-П від 19 квітня 2007 року, укладений 14 вересня 2009 року та Договір про внесення змін та доповнень №2 від 02.11.2012 року; визнати припиненим правовідношення між [PERSON] , [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» за Договором поруки №800000197-П від 19.04.2007 року; стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» на її користь завдану моральну шкоду в сумі 20000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 7755 грн. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2019 року закрито підготовче провадження у справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішення по цивільній справі №201/9507/19 за позовною заявою [PERSON] та [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Волос Олени Володимирівни, Обласне комунальне підприємство «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області, про визнання протиправним та скасування рішення, скасування запису та стягнення витрат. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2022 року поновлено провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити з наведених в позові підстав. Відмовити в задоволенні зустрічних позовних заяв та позовної заяви третьої особи з самостійними вимогами та застосувати строки позовної давності до вимог позивачів за зустрічним позовом. Представник відповідачів та третьої особи з самостійними вимогами в судовому засіданні позовні вимоги за основним позовом не визнав. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача за основним позовом та задовольнити зустрічні позовні заяви та позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідачів та третьої особи з самостійними вимогами, вивчивши матеріали справи, вважає позовні вимоги за основним позовом та зустрічним позовом [PERSON] такими, що підлягають задоволенню частково, зустрічна позовна заява [PERSON] та позовна заява третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про реєстрацію Публічне Акціонерне товариство «Альфа-Банк» зареєстровано 24 березня 1993 року, реєстраційний номер 158 в Державному реєстрі банків. Згідно з Банківською ліцензією №61 від 03.12.2001 року надано право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Дозволом №61-3 від 31.05.2002 року банку надано право на здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частин другої та частиною четвертою статті 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», а його правонаступником, у свою чергу, АТ «Альфа-Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №800000197 від 19 квітня 2007 року, згідно з яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 94 535,00 дол. США зі сплатою за користування ним відсотків 12,75 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строк кредитування 240 місяців з кінцевим терміном повернення 19 квітня 2027 року (п.п.2.1, 2.2, 2.3 Договору). Цільове використання кредиту це оплата вартості жилої площі квартири (об`єкт нерухомості/ предмет іпотеки) за номером [ADDRESS] , і, яка придбається Позичальником у власність за договором купівлі-продажу (п.2.4 Договору). Відповідно до п.2.8 Договору платежі з повернення Кредиту та сплати процентів за його користування здійснюються щомісячно: у разі сплати у валюті Кредиту - 19 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 1091,00 доларів США; у разі сплати у іншій валюті Рахунку - 18 числа кожного місяця у сумі, розрахованій в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Згідно з п.2.9 Договору загальна вартість кредиту складається з наступних сум: суми комісійної винагороди за РКО у розмірі 2% від суми кредиту, а саме 9548,04 гривень; суми процентів за користування Кредитом у розмірі 12,75%. Повернення Кредиту ( його частини) та сплата процентів за користування здійснюється позичальником рівними частинами та у терміни, визначні у цьому Договорі. Відповідно до п.3 Договору позичальник зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені даним Договором повертати Кредит, виплачувати Банку проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі. Повернення Кредиту (його частини) та сплати процентів за користування ним здійснюється Позичальником рівними частинами та у терміни, визначені у цьому Договорі. Згідно з п.4 Договору інші умови цього Договору викладені в Розділі №2 (загальні умови кредитування), який є невід`ємною частиною цього Договору. Відповідно до п.5.1 Розділу 2 Банк має право вимагати (в тому числі в судовому порядку) від Позичальника дострокового виконання зобов`язань за Договором в будь-якому з наступних випадків істотного порушення Позичальником зобов`язань за цим Договором: у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць та інші. Згідно з п.5.2 Розділу 2 Банк має право змінити розмір процентів за користування Кредитом у односторонньому порядку в разі зміни кон`юнктури ринку, облікової ставки НБУ, індексу інфляції (споживчих цін) тощо. У випадку прийняття Кредитором рішення про зміну розміру процентів Кредитор повинен надіслати Позичальнику рекомендованим листом на адресу місця його проживання, зазначеному у Розділі №1 Договору, повідомлення про такі зміни протягом 7 (семи) днів з дати зміни процентної ставки. Згідно з п.8.2 Розділу 2 Кредитного договору, повернення Кредиту та сплата процентів за його користування здійснюється у валюті Кредиту або в валюті, відмінній від валюти Кредиту, якою може бути інша іноземна валюта 1 групи Класифікатора (яка відповідає валюті Рахунків, що визначені в розділі №1) чи національна валюта України ( у випадку надання Кредиту в іноземній валюті), за вибором Позичальника. Відповідно до п.8.8 Розділу 2 передбачена цим Договором пеня розраховується від суми та у валюті простроченого зобов`язання та сплачується у гривнях, виходячи із офіційного курсу гривні до валюти Кредиту, встановленого Національним банком України на день відповідного платежу по сплаті пені. Банк виконав свої зобов`язання та надав грошові кошти у сумі 94535 доларів США позичальнику [PERSON] . Забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань за даним Договором виступає іпотека квартири [ADDRESS] , згідно з Іпотечним договором №800000197-И від 19 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., зареєстрованому в реєстрі за №965. 14 вересня 2009 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін і доповнень №1 до Кредитного договору №800000197 від 19 квітня 2007 року. Відповідно до п.1 змінити п.2.2 Розділу №1 (Базові умови кредитування) Кредитного договору та викласти його в наступній редакції: Процентна ставка, з 19 квітня 2007 р. включно по 18 вересня 2008 р. включно складає 12,75%, з 19 вересня 2008 р. включно по 18 вересня 2009 р. включно складає 14,5%. Процентна ставка з 19 вересня 2009 року включно по 18 вересня 2010 р. включно складає 9,8% річних (тимчасова процентна ставка). Тимчасова процентна ставка застосовується за умови відсутності прострочення повернення Кредиту чи його частини та/або сплати процентів за його користування Позичальника за Договором. Позичальник, під час Періоду, може здійснити повернення частини кредиту у сумі, не більшій, ніж 1124 доларів США. У випадку, якщо до завершення Періоду, а саме, до 18 вересня 2010 р. Позичальник здійснить дострокове повернення Граничної суми, Період вважається достроково завершеним і процентна ставка за користування неповерненою частиною Кредиту встановлюється у розмірі 15,6%. При виникненні прострочення повернення Кредиту чи його частини та/або сплати процентів за його користування Позичальником за Договором більше ніж на 30 календарних днів Період вважається достроково завершеним і процентна ставка за користування неповерненою частиною Кредиту встановлюється з дня наступного за днем виникнення такого прострочення повернення Кредиту чи його частини та/або сплати процентів за його користування за договором у розмірі 15,6% річних. У випадку, якщо протягом Періоду було відсутнє прострочення повернення Кредиту чи його частини та/або сплати процентів за його користування, після закінчення Періоду процентна ставка з 19 вересня 2010 р. включно встановлюється в розмірі 15,6%. 02 листопада 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін і доповнень №2 до Кредитного договору №800000197 від 19 квітня 2007 року. Укладанням цього Договору про внесення змін і доповнень №2 до Кредитного договору Сторони погодили внести зміни до Кредитного договору та змінити п.2.2 Розділу 1 «Базові умови кредитування» та викласти його в наступній редакції: Процентна ставка 15,6% річних. Сторони погодили, що в разі невиконання Позичальником свого обов`язку, встановленого п.п.7.7 цього Договору, процентна ставка з 19.04.2013 за користування кредитом становитиме 16,6 процентів річних. У такому випадку Банк повідомляє Позичальника через 7 днів з моменту настання зазначених обставин шляхом направлення рекомендованого листа на адресу Позичальника, зазначеному в розділі 1 «Базові умови кредитування» Кредитного договору. При цьому Сторони погоджуються, що Додаток 1 викладається і новій редакції. Оновлений Додаток №1, який скасовує попередній, набуває чинності з дати зміни розміру процентної ставки, стає невід`ємною частиною цього Договору, який Позичальник отримує в Банку самостійно. Доповнено пункт 5 Розділу 5 «Загальні умови Кредитування» Кредитного договору підпунктом 5.7, який викладений в наступній редакції: «5.7. У разі невиконання чи неналежного виконання Позичальником свого зобов`язання встановленого п.п.7.7 цього Договору, Кредитор має право вимагати, а Позичальник зобов`язаний сплатити на користь Кредитора штраф в розмірі 4200,00 доларів США». Доповнено п.7 Розділу 2 «Загальні умови кредитування» Кредитного договору підпунктом 7.7. Вимоги до відповідача [PERSON] , що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем [PERSON] договору поруки № 800000197-П від 19.04.2007 року. Відповідно до ст.2.1, предмет договору, у відповідності з цим Договором Поручитель поручається за виконання Боржником наступних обов`язків, що виникли на підставі Основного договору або можуть виникнути на підставі нього в майбутньому: а) обов`язок повертати Банку кредит рівними частинами, у терміни, визначні у основному договорі, але в будь-якому випадку не пізніше «19» квітня 2027 року; б) обов`язок щомісяця сплачувати Банку проценти за користування Кредитом у терміни, визначені Графіком повернення, та на інших умовах, передбачених Основним договором; в) обов`язок у випадках, передбачених Основним договором та/або законодавством України, у строк не пізніше 10 (Десяти) днів з дати пред`явлення відповідної вимоги достроково (до настання термінів або строків повернення/ сплати, зазначених вище у пункті), повернути Банку Кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов`язки, що виникають із Основного договору; г) обов`язок сплатити Банку неустойку (пеню, штрафи) та понад суму неустойки (пені, штрафів) відшкодувати збитки, заподіяні Банку невиконанням або неналежним виконанням Боржником своїх зобов`язань за основним договором. Згідно з ст.3.1 Договору Поручитель та Боржник відповідають перед Банком за порушення обов`язків, перелічених у статті 2 цього Договору, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і Боржник. Передбачена статтею 3.1. цього Договору відповідальність Поручителя наступає у випадку, якщо Боржник допустить прострочення виконання будь-якого з обов`язків, зазначених у пункті 2.1 цього Договору. Відповідно до ст.5.4. разі збільшення обсягу відповідальності Боржника за Основним договором передбачена цим Договором порука діє тільки у випадку, якщо Поручитель надасть свою згоду на таке збільшення. 14 вересня 2009 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін і доповнень №1 до Договору поруки №800000197-П від «19» квітня 2007 року, Сторони домовились змінити п.2.1 Договору та викласти його в наступній редакції: «2.1. У відповідності з цим Договором Поручитель поручається за виконання Боржником наступних обов`язків, що виникли на підставі Основного договору (включаючи, зокрема, Договір про внесення змін і доповнень №1 від «14» вересня 2009 року до Кредитного договору №80000197 від «19» квітня 2007 року) або можуть виникнути в майбутньому. 02 листопада 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін і доповнень №2 до Договору поруки №800000197-П від «19» квітня 2007 року, Сторони погодили внести зміни та викласти у наступній редакції абзац другий п.1.1. статті 1 (Тлумачення термінів Договору поруки»: «Основний договір» - Кредитний договір №800000197, укладений між Банком та боржником 19.04.2007 року, включаючи Договір про внесення змін і доповнень №1 від 14.09.2009 р., Договір про внесення змін і доповнень №2 від 02.11.2012 р., всі додаткові угоди до нього, що укладені на дату набуття чинності цим Договором або будуть укладені у майбутньому». П.3 Сторони погодили внести зміни і викласти у наступній редакції підпункт «а», п.2.1. статті 2 («Предмет договору») Договору поруки: а) обов`язок повертати Банку Кредит у порядку та терміни встановлені Договором про внесення змін №1 від 14.09.2009 р., Договором про внесення змін і доповнень №2 від 02.11.2012 року до Кредитного договору 3800000197 від 19.04.2007 р. та визначені у Графіку повернення, який наведено у Додатку 31 до Основного договору, але у будь якому випадку не пізніше 19.04.2027 року». Щодо заявлених позовних вимог [PERSON] за зустрічною позовною заявою про визнання договору недійсними кредитного договору, то суд виходить з наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 203 ЦК України, встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачам), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст.230 ЦК України , якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року та ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положення ст. 627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. На час укладання між сторонами Кредитного договору діяв Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції 13.01.2006 року. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] заперечувався факт отримання коштів та ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України на вирішення якої поставлено питання: Чи виконані підписи в кредитному договорі № 800000197 від 19.04.2007 року та договорі про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 800000197 від 19.04.2007 року [PERSON] або іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису?; Чи виконані підписи в документах під назвою «Загальна вартість кредиту» та «Пам`ятка для позичальника» [PERSON] або іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису? Чи виконані підписи в документі під назвою «Розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг» [PERSON] або іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису? Чи виконані підписи в документах під назвою «Графік погашення кредиту», «Заява про видачу готівки» від 19.04.2007 року та «Видатковий валютний ордер» [PERSON] або іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису? Згідно з висновком №1146-16 судової почеркознавчої експертизи від 13.06.2016 року, судовий експерт Здор В.М., 1.Підпис від імені [PERSON] в кредитному договорі №800000197 від 19.04.2007. в графі «Позичальник» (сторінки договору №2,6); в договорі про внесення змін і доповнень №1 від 14.09.2009 до кредитного договору №800000197 від 19.04.2007 в графі «Позичальник» - виконані саме [PERSON] . 2.Підпис від імені [PERSON] в «Памятке для заемщика» в графе «С условиями кредитования ознакомлен» - виконаний саме [PERSON] . 3.Підписи від імені [PERSON] в документі під назвою «Розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх сукупних послуг» а графі «Позичальник», а також підписи у правому нижньому куті кожної сторінки документи - виконані саме [PERSON] . 4.Підпис від імені [PERSON] в документі під назвою «Додаток №4 Лист Витрат» в графі «Підпис позичальника» - виконаний саме [PERSON] . У зв`язку з відсутністю оригіналів наступних документів: «Загальна вартість кредиту», «Графік погашення кредиту», «Заява на видачу готівки» та «Видатковий валютний ордер», про що було заявлено клопотання судового експерта - питання про можливість виконання підписів у них не вирішувалось. 09 січня 2009 року набув чинності Закон України від 12 грудня 2008 року №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким були внесені зміни до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Зокрема, згідно із ч.4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених договорів, у тому числі, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу, за винятком випадків, встановлених законом. Банк збільшив процентну ставку за кредитом з 18 вересня 2008 року. В подальшому свою згоду з новою відсотковою ставкою позивач підтвердив шляхом підписання 14 вересня 2009 року Договору про внесення змін і доповнень №1 до Кредитного договору 800000197 від 19 квітня 2007 року, яким було збільшено відсоткову ставку з 18.09.2008 року в розмірі 14,5%. Зазначений Договір разом з додатком був підписаний [PERSON] отримані ним особисто. Крім того, 14.09.2009 року до кредитного договору №800000197 від 19.04.2007 року було укладено Додаток №1, Розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. В судовому засіданні встановлено, що в п.2.9 Кредитного договору зазначено загальну вартість кредиту. Як вбачається з тексту оспорюваного договору, кредитодавець повідомив споживачеві до укладення договору споживчого кредиту всі його умови, про що в кредитному договорі міститься згода позичальника щодо узгодження усіх істотних умов та відображає повне розуміння предмету та інших питань, зазначених у договорі. Отже, судом встановлено, що спірний Кредитний договір між сторонами було укладено 19.04.2007 року до прийняття Постанови Правління Національного банку України, прийнятої 10.05.2007 року № 168, відповідно до якої Банки зобов`язанні визначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентів, такий розрахунок сукупної вартості кредиту складено 14.09.2009 року. Позивач [PERSON] , отримавши свій примірник Договору, не позбавлений був права в разі незгоди з умовами Договору та якщо вбачав порушення своїх прав, відмовитися від укладення договору або запропонувати у письмовому вигляді ті умови, які він вважав би за необхідне зазначити в Договорі (ст. 646 ЦК України). Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Матеріалами справи узгоджується, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення правочину [PERSON] не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови. При цьому, позичальнику було надано інформацію щодо умов кредитування в іноземній валюті, на підтвердження чого свідчить оспорюваний договір. Посилання позивача на несправедливі умови кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи. Згідно з п.10.3 Розділу 2 Кредитного договору Сторони засвідчують, що всі умови даного Договору їм зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. Тобто, умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді та містяться у тексті самого кредитного договору, позичальник з такими умовами був ознайомлений та погодився з ними, про що свідчить його підпис та подальше виконання його умов. Позичальником не доведено введення його в оману банком щодо умов кредитування, що є його процесуальним обов`язком. Щодо заявлених позовних вимог [PERSON] за зустрічною позовною заявою про визнання недійсними додаткових договорів та договору поруки припиненим та стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 грн., то суд виходить з наступного. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] заперечувала підписання нею Договору про внесення змін і доповнень №1 до Договору поруки №800000197-П відвід 19 квітня 2007 року, укладеного 14 вересня 2009 року та Договору про внесення змін та доповнень №2 до Договору поруки №800000197 -П від 19 квітня 2007 року укладеного 02 листопада 2012 року. За її клопотанням ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2015 року було призначено судову почеркознавчу експертизу. Проведення експертизи доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. На вирішення якої поставлені питання: Чи виконані підписи в договорі від 14.09.2009 року про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки № 800000197-П від 19.04.2007 року, [PERSON] , або іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису; 2.Чи виконані підписи в договорі від 02.11.2012 року про внесення змін та доповнень № 2 до договору поруки № 800000197-П від 19.04.2007 року, [PERSON] , або іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису. Згідно з висновком №3338-15 судової почеркознавчої експертизи від 27.10.2015 року, судовий експерт Чепікова Г.В., підпис в графі «Поручитель:» договору від 14.09.2009 року про внесення змін та доповнень №1 до договору поруки №800000197-П від 19.04.2007 - виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису. Підпис в графі «Поручитель:» договору від 02.11.2012 року про внесення змін та доповнень №2 до договору поруки №800000197-П від 19.04.2007 р., - виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису. Згідно із частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 559 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Тобто закон (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: 1) підвищення суми кредиту або розміру процентів, пені, штрафів, тощо; 2) відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; 3) установлення (збільшення розміру) неустойки; 4) встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; 5) включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів, тощо (відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-701цс15, від 23.12.2014 у справі № 3-196гс14, від 20.02.2013 у справі № 6-172цс12, від 21.05.2012 у справі № 6-18цс11, від 10.10.2012 у справі № 6-112цс12). Встановивши, що позивач не підписувала оспорюваний нею правочин, за змістом якого відбулася зміна зобов`язання без її згоди як поручителя (збільшилася відсоткова ставка з 14.09.2009 року та з 02 листопада 2012 року з 12,75% до 15,6% ), внаслідок чого збільшено обсяг її відповідальності, суд вважає, що порука за кредитним договором припинилася. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що прийнятий ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» № 2478-VII, і який набрав чинності 04.11.2018 та введений в дію 04.02.2019 (щодо нової редакції ст. 559 ЦК України, яка передбачає відповідальність поручителя за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до зміни зобов`язання), у даному випадку застосовуватись не може, оскільки факт збільшення відповідальності поручителя відбувся саме у момент підписання оспорюваного правочину, а саме 14.07.2007 року, що за своїм наслідком припинило відповідальність поручителя за договором поруки. Виходячи із вищевикладеного суд доходить висновку що позовні вимоги позивача зва зустрічним позовом [PERSON] в частині визнання недійсними додаткових договорів та припиненим договір поруки знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та такі, що підлягають задоволенню. Щодо відшкодування завданої діями відповідача моральної шкоди в розмірі 20000 грн. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наявність наступних елементів: протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками, що настали. Під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт завдання моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони завдані, в якій грошовій сумі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пунктах 3,9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд звертає увагу на те, що спричинена моральна шкода відшкодовується винною особою, однак позивач не зазначила в чому саме виявилися моральні чи фізичні страждання або інші негативні явища, які були завдані діями відповідача, а сам по собі факт звернення до суду з позовом не свідчить про факт заподіяння моральної шкоди та наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, а тому виходячи із вищевикладеного суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині позову. Щодо заяви представника відповідача за зустрічним позовом про застосування до позовних вимог позивачів за зустрічними позовами та позовної заяви третьої особи з самостійними вимогами наслідків спливу строку позовної давності, то суд виходить з наступного. Із матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був укладений 19.04.2007 року, а з зустрічним позовом позивач [PERSON] звернувся до суду 03.04.2014 року, через 7 років після укладання договору. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v.THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача. В судовому засіданні встановлено та вбачається із долучених документів, що під час укладання кредитного договору договір відображав повне розуміння сторонами предмету договору та інших питань зазначених в договорі, тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача [PERSON] , оскільки його право не порушено та позивачем [PERSON] не надано суду жодного належного доказу щодо обґрунтування своїх позовних вимог. Отже, оскільки, позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, та беручи до уваги, що позивачем [PERSON] в ході розгляду справи в поданій зустрічній позовній заяві вже не заперечувався факт укладання кредитного договору № 800000197 від 19.04.2007 року, в якому був зазначений щомісячний платіж в розмірі 1091,00 доларів США та ним укладалися 2 Договори про внесення змін і доповнень, та підписувався Розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг і що саме ця істотна умова відповідала його внутрішній волі, тому суд доходить висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] задоволенню не підлягають з підстав необґрунтованості. Щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, до позовних вимог позивача за зустрічним позовом [PERSON] то суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Враховуючи вказане, а також те, що про порушення свого права позивач дізналась під час розгляду судом даної цивільної справи № 202/10454/14-ц, було проведено почеркознавчу експертизу за результатами якої встановлено 27.10.2015, що у оспорюваному правочині підпис виконаний не позивачем, а тому суд вважає, що позивач звернувся за захистом своїх порушених прав у межах строку позовної давності. Щодо заявлених позовних третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору з посиланням на порушення Банком ст.65 СК України, не повідомлення її про укладання чоловіком кредитного договору, та не надання письмової згоди на укладання договору, то суд виходить з наступного. Відповідно до копії свідоцтва про одруження Серія [NUMBER] , виданого 22 червня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Індустріального районного управління юстиції [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 22 червня 2002 року, актовий запис№301. Як вбачається із нотаріально посвідченої 18 березня 2013 року приватним нотаріусом Ярмалюк М.М., зареєстрованим в реєстрі за № 702, [PERSON] дає згоду на укладання та підписання договору по внесення змін та доповнень до Іпотечного договору №800000197-И від 19 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. від 19.04.2007 року за №970 та на передачу у заставу Публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк», її чоловіком - [PERSON] , нерухомого майна - нежитлового приміщення, магазину непродовольчих товарів, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , на строк та на умовах за його власним розсудом. Одночасно стверджує, що вищевказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. З вищевикладеного вбачається, що 19.04.2007 року після укладання кредитного договору №800000197 того ж дня було укладено договір іпотеки №800000197-И, про що було відомо подружжю [PERSON] та була отримана нотаріальна згода. Також, в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа № 201/9507/19 за позовною заявою [PERSON] і [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» і державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Волос Олени Володимирівни, про визнання протиправним і скасування рішення про державу реєстрацію права власності на предмет іпотеки, скасування запису про право власності і стягнення витрат. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року позовні вимоги позивачів задоволено частково. Скасовано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності запис про право власності №31943394 про реєстрацію за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» право власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] , здійснений 11 червня 2019 року державним реєстратором Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Волос Оленою Володимирівною. В задоволенні решти позову відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2022 року рішення Жовтневого районного суду від 12 січня 2021 року залишено без змін. При розгляді справи встановлено, що дійсно позивачі [PERSON] та [PERSON] , перебуваючи в шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 19 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. за № 965, придбали квартиру [ADDRESS] . Квартиру було оформлено на позивача [PERSON] 14 лютого 2013 року придбана в шлюбі квартира була виведена з житлового фонду й переведена в нежитлове приміщення, магазин непродовольчих товарів. Право власності зареєстровано Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 13 лютого 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 9354612101, номер запису про право власності 146540. 19 квітня 2007 року позивач [PERSON] та ЗАТ «Альфа-Банк» уклали кредитний договір і цей позивач отримав від банку грошові кошти, на які вони, як подружжя, і придбали спірне приміщення. Крім цього, в цей день, 19 квітня 2007 року, між [PERSON] та ЗАТ «Альфа-Банк» було укладено іпотечний договір № 800000197-И, предметом якого була придбана подружжям квартира [ADDRESS] . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. Кредитний договір № 800000197 від 19 квітня 2007 року та договір іпотеки № 800000197-И, який був укладений [PERSON] за час перебування сторін у шлюбі, вчинявся ним виключно в інтересах сім`ї з метою отримання від фінансової установи грошових коштів для придбання нерухомого майна. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Виходячи із вищевикладеного суд не вбачає законних підстав для застосування строку позовної давності та відмовляє в задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] з підстав необґрунтованості. Щодо заявлених позовних вимог АТ «Альфа-Банк» за основним позовом про стягнення заборгованості за кредитними зобов`язаннями. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 1054 ЦК України, обов`язком Позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). Як вказує у своїй позовній заяві позивач, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору №800000197 від 19 квітня 2007 року заборгованість станом на 19.05.2015 року склала 2 824 045,29 грн., а саме за кредитом - 1 773 817,60 грн., по відсоткам - 322 836,69 грн., пеня за останній рік - 727391,00 грн. 22.04.2014 року за №74042-102 від 22.08.2014 ПАТ «Альфа-Банк» була направлена письмова вимога [PERSON] та [PERSON] про дострокове повернення кредиту. Банк повідомив позичальника та поручителя, що на неодноразові звернення Банку з питань виконання зобов`язань з виплати кредиту проігноровані, питання реструктуризації не вирішено. Станом на 19.08.2014 року прострочення платежу складає 122 дні, загальна сума заборгованості становить 1 153 159,81 грн., в тому числі штрафні нарахування 46 902,05 грн. Банк вимагає від позичальника і поручителя у строк до 30 днів з дати отримання цієї вимоги, але не пізніше тридцяти семи днів з моменту відправлення цієї Вимоги, достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штраф/пеню. Для правильного вирішення спору та прийняття законного і обґрунтованого рішення для з`ясування чи були укладені вказані правочини відповідно до вимог діючого законодавства відповідач просив суд призначити судову економічну експертизу. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2016 року за клопотанням представника відповідача - позичальника була призначена судово-економічна експертиза. Проведення експертизи доручено експертам Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України. Проведення експертизи доручено судовому експерту Буряк Тамарі Миколаївні, що має вищу економічну та юридичну освіту, кваліфікацію судого експерта правом проведення економічної експертизи: 11.2 «Дослідження документів про економічну діяльність підприємств та організацій», свідоцтво №13574 видане ЕКК МВС України 18.03.2015 р.; 11.3 «Дослідження документів фінансово-кредитних операцій», свідоцтво № [NUMBER] видане ЕКК МВС України 18.03.2015 р., стаж експертної роботи з 2003 року. Експерт попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків за ст.ст.384,385 Кримінального кодексу України. Відповідно до Висновку експерта №6/11.3/2100 від 24.03.2017 року, за результатами проведення судово-економічної експертизи [PERSON] встановлено, що в межах наданих документів, за результатами судово-економічної експертизи, документально - за даними бухгалтерського обліку ПАТ «Альфа-Банк», не підтверджується заборгованість по Кредитному договору №800000197 від 19.04.2007 р. позичальника [PERSON] , наведена в розрахунку заборгованості за кредитом станом на 19.05.2015 року, відповідно до якого заборгованість становить - 28001,33 дол. США та складається з наступних платежів: за кредитом - 80 195,52 дол. США, по відсоткам - 14 595,67 дол. США, по пені - 33210,14 дол. США. За результатами судово-економічної експертизи в межах наданих документів, враховуючи суперечливості та невідповідність первинних документів, а також відсутність даних бухгалтерського обліку ПАТ «Альфа-Банк» щодо наявності заборгованості за кредитним договором №800000197 від 19.04.2007 року, експерту не надається за можливе встановити загальну суму погашених коштів, суму нарахованих відсотків та суми заборгованості по тілу кредиту, відсоткам та пені. За результатами судово-економічної експертизи встановлено, що сума коштів внесена на рахунок № [NUMBER] несвоєчасно списувалась в погашення кредитної заборгованості, що вплинуло на збільшення нарахування відсотків, у зв`язку з несвоєчасним погашенням тіла кредиту, а крім того, не відповідає п.6.2 Кредитного договору №800000197 від 19.04.2007 року в частині, в якій було передбачено право позичальника здійснювати дострокове погашення кредиту. Таким чином здійснювалось штучне завищення щомісячних виплат по відсоткам. За результатами судово-економічної експертизи встановлено, що в період з 19.09.2008 року по 14.09.2009 року було здійснено нарахування відсотків за підвищеною відсотковою ставкою 14,5%, що не було передбачено умовами договорів до дати укладання Договору про внесення змін і доповнень №1 від 14.09.2009 року. Відповідно до п.2.8 кредитного договору № 800000197 від 19.04.2007 року щомісячний платіж встановлено у розмірі 1091,00 дол. США, що відповідає розміру відсоткової ставки 12,75 річних методу нарахування відсотків «30/360». Стаття 110 ЦПК України встановлює, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Слід зазначити, що висновок експерта №6/11.3/2100 від 24.03.2017 року складений експертом Буряк Т.М. не може бути прийнятий судом як належний доказ з огляду на те, що при проведенні експертизи експертом використовувалися нормативні акти, котрі або втратили чинність, або не вступили в законну силу. Крім того судовим експертом з власної ініціативи надано правову оцінку умовам та положенням кредитного договору №800000197 від 19.04.20007 року, що виходить за межі компетенції судового експерта. Так, експерт зазначає, що «встановлені наступні суперечності в положеннях кредитного договору та невідповідність первинних документів обліковим регістрам ПАТ «Альфа-Банк». Окрім того вказує, що «існує невідповідність між п.2.2. та п.6 Договору про внесення змін і доповнень №1 до Кредитного договору №800000197 від 19.04.2007 р., згідно з якими зміни та доповнення діють з моменту підписання Сторонами». Експерт своїми висновками вказує, що підвищення відсоткової ставки до 14,5 річних з 19.09.2008 року відбулась 14.09.2009 року, тобто на рік пізніше. Однак, процентна ставка з 12,75 до 14,5 річних була підвищена фактично 19.09.2008 року на підставі п.5.2. Розділу 2 Кредитного договору № 800000197 від 19.04.2007 року - Банк має право змінити розмір за користування Кредитом у односторонньому порядку в разі зміни кон`юнктури ринку, облікової ставки НБУ, індексу інфляції(споживчих цін) тощо. У випадку прийняття Кредитором рішення про зміну розміру процентів Кредитор повинен надіслати Позичальнику рекомендованим листом на адресу місця його проживання, зазначену у Розділі №1 Договору, повідомлення про такі зміни протягом 7 (семи) днів з дати зміни процентної ставки, що і було здійснено Банком. Саме на підставі цього пункту кредитором 19.09.2008 року підвищена процентна ставка до 14,5 річних. Всі наступні висновки і розрахунки щодо незаконності підвищення процентів у період часу з 19.09.2008 року по 18.09.2009 року суперечать фактичним обставинам справи, умовам кредитного договору. Також експерт зазначає, що для проведення експертизи не надані документи, що підтверджують видачу кредиту готівкою з каси ПАТ «Альфа-Банк», проте в подальшому вказує, що «Відповідно до банківської виписки по рахунку № [NUMBER] за 19.04.2007 року обліковується операція з видачі кредиту в наступній кореспонденції бухгалтерських рахунків: Дт 22032800000197 Кт 10020102 в сумі 94535,00 дол. США з наступним призначенням: «Надання кредиту за кредитним договором №800000197 від 19.04.2007р.». Щодо невідповідності обліку, то експерт вказує на те, що згідно «до наданої виписки по рахунку [NUMBER] за 19.04.2007 року станом на 18.08.2014 року обліковується залишок заборгованості за кредитом у сумі 79549,22 доларів США. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 19.05.2015 р. заборгованість кредитом складає 80195,52 долара США.» Однак згідно до згаданої виписки по рахунку [NUMBER] за 19.04.2007 року станом на 19.05.2015 року обліковується залишок заборгованості за кредитом у сумі 77 966,97 доларів США. Станом на 19.05.2015 року на балансовому рахунку 2203 позичальника [PERSON] було 77966,97 доларів США, на балансовому рахунку 2207 позичальника [PERSON] було 2228,55 доларів США, тобто усього заборгованість за всім тілом кредиту становить 80195,52 долара США, що вказано у розрахунку заборгованості станом на 19.05.2015 року. Щодо несвоєчасного списання коштів на погашення заборгованості по кредитному договору, та відповідно збільшення заборгованості, як зазначає в експертизі експерт, то як вбачається із п.6.2 Розділу 2 Кредитного договору списання коштів відбувалось виключно у відповідності до умов кредитного договору №800000197 від 19.04.2007 р. Так, згідно з п.6.2. Розділу №2 Загальні умови кредитування Кредитного договору №800000197 від 19.04.2007 р. - «позичальник має право здійснювати дострокове повернення кредиту в порядку та на умовах, що визначені цим Договором. Протягом дії цього Договору Позичальники мають право здійснювати часткове дострокове повернення Кредиту та повернути Кредит повністю тільки у термін, у який повинен бути здійснений відповідний щомісячний платіж згідно Договору. В будь-якому випадку днем повернення Кредиту чи його частини є день, визначений у відповідному підпункті Договору для відповідного платежу, незалежно від фактичної дати сплати коштів Позичальником.». У відповідності до п.2.8. Розділу №1 Базові умови кредитування платежі з повернення кредиту та сплати процентів здійснюються щомісячно 19 числа кожного місяця. Суд також не може прийняти твердження експерта щодо відповідності умов кредитного договору №800000197 від 19.04.2007 р. положенням Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 р. за № 168, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за N 541/13808 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Оскільки дану постанову опубліковано у Офіційному віснику України 08.06.2007р., № 39, стор. 89, стаття 1569, код акту 39884/2007. Таким чином Постанова Правління НБУ від 10.05.2007 за № 16 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» набрала чинності 08.06.2007 року, а кредитний договір підписано 19.04.2007 року, тобто до набрання чинності вищевказаної Постанови. Суд звертає увагу на те, що судовий експерт Буряк Т.М. з власної ініціативи проводить розрахунок реальної відсоткової ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту та сукупної вартості кредиту. Жодним з питань суду, що містяться у ухвалі від 05.10.2016 року такого завдання не ставиться та експертом не надано конкретних відповідей на поставлені судом 8 запитань. Отже висновок є не повними, належним чином не обґрунтованим, під час проведення експертного дослідження експертом застосовано нормативні акти, які втратили чинність або не вступили в законну силу на час укладання кредитного договору. Більш того, вказаний висновок не узгоджується із іншими матеріалами справи. Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування. У справах про стягнення заборгованості за кредитним договором до предмета доказування включається наступна сукупність фактів: укладення кредитного договору, надання грошових коштів позичальнику у розмірах та на умовах, встановлених договором, повернення, часткове повернення чи не повернення кредитних коштів та сплата процентів, розмір заборгованості, що утворилась. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо вказаного кредитного договору, уклав дві додаткові угоди та тривалий час, виконував його умови, що свідчить про прийняття ним таких умов, а тому виходячи із вищевикладеного, оскільки відповідач [PERSON] не виконав зобов`язань за кредитним договором, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості станом на 19.05.2015 року за тілом кредиту в розмірі 1 773 817,60 грн. та заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 338 359,97 грн. законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню. Також позивачем заявлено вимогу щодо стягнення заборгованості за пенею, нарахованою за неналежне повернення кредиту в розмірі 727 391 грн. 00 коп. та надано відповідний розрахунок. Згідно з п.3.6 Розділу 2 Кредитного договору №800000197 від 19.04.2007 року в разі невиконання чи несвоєчасного виконання зобов`язання в частині повернення Кредиту та/або сплати процентів, комісій згідно умов цього Договору, Позичальник зобов`язаний сплатити Кредитору пеню в розмірі 1% (один відсоток) від простроченої суми за кожен день прострочення. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.549 ЦПК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі ст.550 ЦПК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визнає у межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, ураховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між інтересами сторін у справі, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Суд вважає, що стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 727 391 грн. 00 коп., що в два рази менше за суму простроченого зобов`язання та майже в два з половиною рази перевищує розмір відсотків не можна вважати таким, що відповідає завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Виходячи з викладеного, суд вважає можливим зменшити розмір пені до 121 407 грн. 56 коп., що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Виходячи із вищевикладеного, позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, законні, та підлягають задоволенню частково в частині стягнення боргу з позичальника [PERSON] , оскільки судом визнано договір поруки укладений з [PERSON] припиненим. Відповідно до ст. ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст.141 ЦПК України, тому підлягають стягненню на користь позивача з відповідача [PERSON] судові витрати по справі в розмірі 3654,00 грн.

Outcome: partial