Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач), у якому просила розірвати укладений між нею та [PERSON] договір поставки автомобіля під замовлення від 13 березня 2019 року за № 13/03/2019; стягнути з відповідача на свою користь суму коштів у розмірі 3 298 271,38 грн, яка складається з: сума першого траншу - 166 920,00 грн, сума відсотків - 32 645,44 грн, 3% річних - 8 437,46 грн, інфляційні втрати -10 594,48 грн, 3% Закону України «Про захист прав споживачів» - 3 0789 674,00 грн; 1 477 395,33 грн, яка складається з: сума другого траншу - 97 370,00 грн, сума відсотків - 12 111,23 грн, 3% річних - 3 721,40 грн, інфляційні втрати - 5 881,20 грн, 3% Закону України «Про захист прав споживачів» - 1 358 311,50 грн та понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 березня 2019 року між нею та відповідачем укладено договір поставки автомобіля під замовлення від 13 березня 2019 року № 13/03/2019. Згідно умов договору, [PERSON] доручила [PERSON] , а саме пошук та підбір автомобіля на території країн Євросоюзу та зобов`язалася сплатити за нього. В свою чергу [PERSON] прийняв на себе зобов`язання поставити і передати у власність покупця автомобіль марки Mersedes-Benz Sprinter 416, об`єм двигуна 2,7 дизель, механічна коробка передач. Строк зобов`язання становить - 15 квітня 2019 року. Відповідно до п. 3.1.1 договору, 13 березня 2019 року [PERSON] сплатила гарантійний внесок у розмірі 6 000,00 доларів США (перший транш). 15 квітня 2019 року відповідач повідомив позивача про те, що він знайшов автомобіль і про необхідність оплати його вартості. 20 квітня 2019 року [PERSON] виконала зобов`язання за умовами договору, сплатила решту вартості автомобіля у розмірі 3 500,00 доларів США (другий транш). Всього сплатила 9 500,00 доларів США. 25 квітня 2019 року [PERSON] надав позивачу копію договору купівлі-продажу автомобіля, укладеного між ним та [PERSON] . Проте, відповідач умови договору, у строк до 15 квітня 2019 року не виконав, автомобіль замовнику не доставив. На неодноразові звернення до [PERSON] щодо повернення коштів або автомобіля, 12 серпня 2019 року він написав розписку, у якій зобов`язався повернути кошти у строк до 12 вересня 2019 року у зв`язку з неможливістю доставки автомобіля. Проте станом на день звернення до суду відповідач гроші не повернув, автомобіль не доставив. Оскільки, [PERSON] порушив умови договору, у нього виникло зобов`язання щодо сплати заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. У відповідача виникло зобов`язання щодо повернення першого траншу у розмірі 6 500,00 доларів США з 15 квітня 2019 року, другого траншу - 3 500, 00 доларів США - 13 вересня 2019 року. Також позивач зазначила, що у зв`язку з невиконанням умов договору відповідач, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», має сплатити пеню у розмірі 3% вартості послуг за кожен день прострочення. Посилаючись на статтю 536 ЦК України, зокрема не повернення відповідачем 6 000,00 доларів США у строк до 16 квітня 2019 року та 3 500,00 доларів США - 13 вересня 2019 року, зазначила, що відповідач має сплатити проценти за користування чужими грошима. Підставою для розірвання договору вказала, що відповідач істотно порушив умови договору поставки, не виконав свої зобов`язання за договором щодо придбання та поставки автомобіля у встановлений договором строк, добровільно виконувати вимоги про розірвання договору та повернення коштів відмовляється, тому на підставі статей 16, 611, частини другої статті 651 ЦК України, має бути розірваний. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року відкрито провадження у цій справі. Призначено справу в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Представником [PERSON] - [PERSON] подано відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. Відзив мотивований тим, що укладений договір від 13 березня 2019 року суперечить чинному законодавству, оскільки зобов`язання за цим договором у сторін з 12 березня 2019 року виникли раніше його підписання. Відповідно до частини другої статті 693 ЦК України покупець має право вимагати передання оплаченого товару від продавця або повернення суми попередньої оплати. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. За цим договором поставки автомобіля під замовлення попередня оплата, зазначена в іноземній валюті - доларах США, отже знецінення коштів не відбулося. Стягнення з відповідача суми попередньої оплати не є наслідком порушення ним грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не з невиконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар. Повернення грошових коштів, отриманих в якості передоплати не є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 625 ЦК України, а з інших підстав, тому немає підстав для задоволення позовних вимог в частині сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, процентів річних та стягнення з відповідача неустойки за непоставлений товар. Оспорюваним договором не передбачено нарахування та виплату процентів, тому підстав для стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами немає. Відповідач, за цим договором, може нести відповідальність лише згідно з статтею 536 ЦК України щодо нарахування процентів від дня, коли товар має бути переданим до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати, проте договором не передбачено відшкодування процентів в силу вимог цієї статті, тому підстави для їх стягнення відсутні. Представник відповідача, серед іншого, зазначила, що договір від 13 вересня 2019 року та розписки відповідача про отримання коштів та зобов`язання їх повернення, не можуть бути прийняті судом в якості доказів, які свідчать про укладення договору між учасниками справи, оскільки викладені російською мовою, що суперечить законодавству України. Документи, мають бути викладені державною мовою, отож зазначені докази є недопустимими. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року підготовче засідання закрито, призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання, сторони та їх представники не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, при цьому представником позивача подано суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що відповідач та його представник були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, враховуючи стадію розгляду даної справи, а також строки розгляду справи, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи за відсутністю сторони відповідача, яка була належним чином повідомленою про день та час судового засідання, а свою правову позицію виклала у відзиві на позов. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Суд встановив, що 13 березня 2019 року між сторонами укладений договір поставки автомобіля під заказ за №13/03/2019. Відповідно до пп. 1.1, 1.2 умов договору замовник поручається та зобов`язується сплатити, а виконавець приймає на себе зобов`язання по пошуку автомобіля на території країн Євросоюзу; придбання та доставки автомобіля в належних стані. Згідно з п. 2.1 розділу 2 цього договору, строк повного виконання доручення встановлений з 12 березня 2019 року по 15 квітня 2019 року. Розділом 4 договору передбачено, що виконавець зобов`язаний придбати автомобіль, забезпечити підбір і придбання автомобіля, його повне збереження до моменту передачі замовнику. Замовник зобов`язаний сплатити виконавцю грошові кошти у розмірі і в строк, встановлені розділом 3 договору. Відповідно до п. 5.1.2 замовник має право вимоги розірвання договору, у разі, якщо виконавець не виконав або виконав неналежним чином зобов`язання, встановлені п. 4.2.1, 4.2.3 цього договору. [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність ПП « [PERSON] ». 12 серпня 2019 року [PERSON] написав власноручно розписку про зобов`язання ним повернути грошові кошти у розмірі 9 500,00 доларів США у зв`язку з неможливістю поставки автомобіля до 12 вересня 2019 року. Відповідно до частини першої-четвертої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом статей 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статей 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої-другої статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з частиною першою статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (частина друга стаття 693 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 вказано «Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу. При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 ЦК України. З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України. Натомість Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводами скаржника про те, що відповідач прострочив своє грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки, та яку позивач зажадав повернути на підставі частини другої статті 693 ЦК України.». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) зазначено, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) вказано, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зазначено, що «стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)». Суд встановив, що 13 березня 2019 року між [PERSON] та ПП «[PERSON]» укладений договір поставки автомобіля під заказ № 13/03/2019, на виконання вимог якого, позивач сплатила гарантійний внесок у розмірі 6 000,00 доларів США (перший транш) та 3 500 доларів США (другий транш). Відповідач не виконав умови договору, не поставив товар, який був предметом договору поставки. Тому суд вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача предоплати, яка була внесена згідно з договором від 13 березня 2019 року № 13/03/2019, у грошовій одиниці України в сумі 264 290,00 грн, 3% річних - 12 158,86 грн. У постанові Верховного Суд від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18, суд зазначив, що «Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.». Отже, у разі порушення грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, відтак суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у цій частині. Окрім того, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 березня 2021 року у справі № 921/580/19 зазначено: «згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін. При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2021 року у справі № 607/20776/14 (провадження № 61-9259св21) зазначено, що «тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення». Суд встановив, що пред`явлений позивачем розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, тому суд вважає, що відповідно до правил частини третьої статті 551 ЦК України неустойка має бути зменшена до розміру понесених збитків в сумі 264 290,00 грн. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш у правовідносинах між собою), звичаїв ділового обороту; подальшої поведінки сторін; тексту типового договору; інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. Аналіз цивільного законодавства свідчить, що перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору. Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. У частині першій статті 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Згідно з частинами першою, третьою-четвертою статті 673 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі продажу товару за зразком та (або) за описом продавець повинен передати покупцеві товар, який відповідає зразку та (або) опису. Якщо законом встановлено вимоги щодо якості товару, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам. Суд встановив, що умови договору відповідач не виконав, не передав покупцеві товар, що не заперечується відповідачем, тому наявні підстави для розірвання договору, відповідно до пункту 2 статті 629 ЦК України. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial