Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

11.11.2021 до Дзержинського міського суду Донецької області надійшла позовна заява представника позивача [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] до Відділу поліції №1 Бахмутського відділу поліції Головного управління національної поліції України в Донецькій області, Державної казначейської служби, третя особа: [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, заподіяної діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури або суду. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07.01.2016 [PERSON] звернулась до Дзержинського міського відділу поліції з заявою про незаконне проникнення до її житла та погрози вбивством її чоловікові [PERSON] (третя особа). Всупереч діючому законодавству дану заяву було проігноровано та не внесено до бази Єдиного Реєстру досудових розслідувань (далі - СРДР). 18.01.2016 [PERSON] повторно звернулась до поліції з письмовою заявою про злочин. Після того, як чоловік [PERSON] - [PERSON] дав письмові пояснення дану заяву 16.02.2016 було внесено до ЄРДР за № 12016050220000295 за ч. 1 ст. 129 КК України. 24.02.2016 [PERSON] дізналась, що слідчим призначено [PERSON] і поцікавилась у нього коли він приїде для проведення слідчих дій. Після цього [PERSON] неодноразово зверталася до слідчого [PERSON] з питанням коли приїдуть проводити слідчі дії, вилучать та приєднають до матеріалів справи у якості речових доказів сокиру якою погрожували чоловікові вбивством, бо сокира знаходилась на подвір`ї і відбитки пальців будуть знищені атмосферними опадами. Тільки 02.03.2016 [PERSON] було допитано, а 11.03.2016 співробітники поліції виїхали на місце злочину. З моменту вчинення злочину пройшло більше двох місяців. Співробітниками було проведено огляд місця подій, зафіксовано на відеокамеру телефону, складено протокол. При відкритому небажанні слідчого [PERSON] сокиру було вилучено. Після цього [PERSON] вважала, що йде розслідування кримінальної справи, але у квітні 2017 після подання її заяви про стан розгляду справи виявилося, що дане провадження було закрите ще 17 серпня 2016 року. Про закриття справи ніхто не був повідомлений, ні [PERSON] , ні її чоловік. 22 травня 2017 року [PERSON] звернулась до Дзержинського міського суду Донецької області з клопотанням про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження. Слідчий Карпов та прокурор [PERSON] показали свою повну некомпетентність та незнання процесуального законодавства (заявили, що [PERSON] як заявник не має права звертатися до суду з даним клопотанням). Ухвалою суду постанову слідчого про закриття справи було скасовано. 20.07.2017 [PERSON] звернулась до начальника слідчого відділу поліції про призначення нового слідчого у зв`язку з тим, що [PERSON] взагалі не здійснював жодних слідчих дій. 12.09.2017 відповідно до ухвали суду [PERSON] було відмовлено у зв`язку з тим, що «...на думку прокурора, всі необхідні дії для розслідування кримінального провадження, зокрема, що містяться в вказівках Костянтинівської прокуратури Донецької області від 19.02.2016 року, слідчим здійснені. З огляду на наведене, правові підстави для задоволення заяви відсутні, з матеріалів справи вбачається, що слідчим СВ Торецького ВП Бахмутського ВГІ ГУНП в Донецької області старшим лейтенантом поліції усі вказівки прокурора від 19.02.2016 року у кримінальному провадженні №12016050220000295 від 16.02.2016 року, а саме, щодо проведення огляду місця події, виявлення та вилучення сокири (предмету, за допомогою якого погрожували вбивством), витребування та долучення до матеріалів провадження відомостей про підозрюваного, допиту свідків тощо виконані у повному обсязі.». Після цього [PERSON] пішла на прийом до начальника поліції і попросила змінити склад слідчої групи (слідчий був один). У вересні 2017 року був змінений слідчий. Слідча СВ Караянц Ю.П. при розгляді даного провадження довела провину [PERSON] за ст. 162 КК України (вирок суду від 20.03.2018) У серпні - 2018 р. [PERSON] була на виїзному прийомі заступника керівника обласної прокуратури Бойко Н. Після цього прокурору Бабариці О.М. було надано вказівку провести перевірку справи за участі [PERSON] . В ході перевірки [PERSON] встановила, що вилучена сокира у протокол не внесена і взагалі відсутня. На встановлення факту вилучення сокири були допитані свідок [PERSON] та [PERSON] . У квітні 2019 року [PERSON] було скеровано клопотання до суду про бездіяльність правоохоронних органів. До суду прийшов прокурор [PERSON] , яка не вела справу і не могла пояснити чому затягується розгляд провадження. На вимогу [PERSON] , щоб прийшов процесуальний керівник [PERSON] , засідання було перенесено на наступний день. Перед засіданням слідча Караянц Ю.П вручила [PERSON] постанову про закриття провадження. Дана постанова була оскаржена в прокуратурі і скасована заступником керівника Костянтинівської прокуратури Кучеренком Р.В. У зв`язку з тим, що в момент злочину малолітня дитина [PERSON] - [PERSON] (позивач) 2014 р.н (на момент вчинення проти нього злочину йому було 2 роки) знаходилась на руках у свого батька [PERSON] , [PERSON] звернулась з клопотанням про залучення його потерпілим по справі, на що їй було двічі відмовлено у 2019 році та 2020 році. Останню постанову процесуальним керівником було скасовано і винесена постанова про визнання малолітнього [PERSON] потерпілим, а [PERSON] його законним представником. Після ознайомлення з матеріалами справи [PERSON] не одноразово були написані та подані скарги про невиконання слідчими вказівок керуючого прокурора. Подані клопотання про проведення слідчих дій, допитів, встановлення фактів [PERSON] відмовляли і тільки після скасування постанов у суді та зобов`язання виконати певні дії слідчими проводились допити. У вересні 2019 р. був проведений допит за участі представника потерпілого [PERSON] , свідка [PERSON] і [PERSON] , у якості свідка, у жовтні 2019 р. була проведена слідча дія виїзд на місце злочину. У 2019 р. [PERSON] звернулась до начальника слідчого відділу Торецького відділу поліції з клопотанням про перекваліфікацію провадження на ст. ст.15, 115 КК України. [PERSON] було відмовлено. Третя особа [PERSON] звернувся з клопотанням про додатковий допит у 2019 р. клопотання було задовільнено, але сам допит проведений лише у вересні 2021 року після скарги до окружної та обласної прокуратури. Також у січні 2020 р. третьою особою було заявлено клопотання про встановлення місця знаходження сокири, якою йому погрожували і вимагали кошти та підприємство. Слідчою було відмовлено, слідчий суддя постанову скасував, зобов`язав встановити місце знаходження сокири, слідча винесла постанову про задоволення клопотання - на час подання позовної заяви до суду - вона не виконана. Після скарги до прокуратури Донецької області у квітні 2020 р. дану статтю було перекваліфіковано на ч. 2 ст. 189 КК України. У березні 2020 р. [PERSON] звернулась до слідчої з клопотанням про повторний допит свідків - було відмовлено. [PERSON] повторно звернулась у січні 2021 р. їй знову було відмовлено. [PERSON] звернулась до Дзержинського міського суду з клопотанням про скасування постанови про відмову в задоволені клопотання. В судовому засіданні у судді виникло питання, чому в один і той час всі зібрались в одному місці. Слідчим суддею Дзержинського міського суду було скасовано постанову, та зобов`язано допитати вище вказаних свідків. [PERSON] неодноразово зверталась до слідчої з клопотанням про скоріше завершення розгляду провадження, вручення повідомлення про підозру, посилалась на факти які свідчать про вину [PERSON] . Посилалась на вирок суду від 20.03.2018, де останнього було засуджено за ст. 162 КК України (давав покази на судовому засіданні). На одночасному допиті він чітко зазначив про мету з якою він їхав до нас додому та для чого взяв кума та підлеглого. Після ознайомлення з показами наданими потерпілим [PERSON] і порівняння протоколів допитів свідків, уважно продивившись допит [PERSON] (знятий на відео) [PERSON] звернулась із заявою про притягнення до відповідальності свідків, як співучасників. Слідча до теперішнього часу не може чи не хоче висувати обвинувачення особам, які скоїли злочин. З січня 2016 р. по теперішній час діючи в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] постійно їздить в поліцейській відділок, пише клопотання, оскаржує постанови слідчих. Постійно доводить слідству, що її дитину ледве не було вбито людиною в стані алкогольного сп`яніння. В момент злочину малолітній потерпілий дуже перелякався. Від не професійності, не компетентності, незаконних рішень, неефективності розслідування, протиправною тривалою бездіяльністю посадових осіб при розслідуванні кримінального провадження № 12016050220000295 за ч. 2 ст. 189 КК України малолітньому потерпілому заподіяно моральну шкоду, порушене його Конституційне право на справедливий захист. [PERSON] як представник позивача постійно вимушена витрачати значний час та сили щодо доказування фактів які мали місце. ЇЇ малолітня дитина була піддана злочину проти його життя та життя оточуючих, а саме залякана обставинами, які вчинив проти його батька та його самого [PERSON] . Винна особа через незаконну та навмисну бездіяльність правоохоронних органів і досі не притягнута до відповідальності. На підставі викладеного, [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , просить: визнати бездіяльність правоохоронних органів незаконною, а також стягнути з ГУНП України в Донецькій області ВП № 1 Бахмутського ВП грошові кошти шляхом списання з єдиного казначейського рахунку у сумі 200000,00 грн. 02.12.2021 Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області суддя Челюбєєв Є.В. заявив самовідвід. 09.12.2021 Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області суддя Мигалевич В.В. прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі. 07.02.2022 Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області замінено відповідача ВП №1 Бахмутського РВП Головного управління національної поліції України в Донецькій області на Головне управління національної поліції України в Донецькій області, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області. 22.09.2022 Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача Головного управління національної поліції України в Донецькій області Гетьманенко Оксани Петрівни про відкладення розгляду справи до закінчення або припинення воєнного стану в Україні, а також відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача Головного управління національної поліції України в Донецькій області Гетьманенко Оксани Петрівни про залучення до участі у якості співвідповідача - Донецької обласної прокуратури. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог. Надала пояснення, які відповідають змісту позовної заяви. Представник відповідача Головного управління національної поліції України в Донецькій області в судове засідання не з`явився, надав до суду відзив на позовну заяву. У відзиві зазначив, що за нормами кримінального та цивільного процесуального законодавства до юрисдикції загальних судів не відноситься визнання бездіяльності правоохоронних органів під час досудового розслідування кримінального провадження незаконною. Також представником позивача не наведено та не надано доказів щодо можливості застосування спеціальних підстав відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Крім того, [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , не надано належних доказів заподіяння моральної шкоди, не аргументовані та не підтверджені негативні явища, наявність причинного зв`язку між діями заподіювача та спричиненою шкодою, інформації про те, із яких розрахунків виходила при визначенні розміру моральної шкоди 200000 грн. та не доведено, яким саме чином порушення, як вона вважає, прав позивача завдало моральне страждання. На підставі чого просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , відмовити. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився. Належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Причин неявки суду не повідомив, будь-яких заяв, клопотань суду не надавав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області в судове засідання не з`явився. Належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Причин неявки суду не повідомив, будь-яких заяв, клопотань суду не надавав. Суд, дослідив матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідачів, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке: Статтею 12\~ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13\~ЦПК України визначений принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частинами 1 - 3 ст.\~77\~ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування по справі є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 та 2 ст.\~78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В ч. 1 та 2 ст.\~80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частинами 1, 5 та 6 ст.\~81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом установлено, що [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 16.01.2014 Виконавчим органом Кіровської селищної ради міста Дзержинська Донецької області. 07.01.2016 [PERSON] звернулась до Дзержинського міського відділу поліції з заявою про незаконне проникнення до її житла та погрози вбивством її чоловікові [PERSON] . 18.01.2016 [PERSON] повторно звернулась до Дзержинського міського відділу поліції з заявою про незаконне проникнення до її житла та погрози вбивством її чоловікові [PERSON] , що підтверджується копією відповідної заяви. Заяву [PERSON] внесено до ЄРДР за № 12016050220000295 від 16.02.2016 за ч. 1 ст. 129 КК України, що підтверджується копією витягу з ЄДРДР. 17.08.2016 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12016050220000295 за ч. 1 ст. 129 КК України було закрите, що підтверджується копію Постанови про закриття кримінального провадження. 22.05.2017 Постанову слідчого Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області від 17 серпня 2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12016050220000295 від 16.02.2016 за ч. 1 ст. 129 КК України скасовано, що підтверджується копією Ухвали Дзержинського міського суду Донецької області у справі №225/2614/17 провадженні №1-кс/225/521/2017, роздрукованої з ЄДРСР. 12.09.2017 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід слідчого СВ Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області у межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12016050220000295 від 16.02.2016, що підтверджується копією Ухвали Дзержинського міського суду Донецької області у справі №225/4709/17 провадженні №1-кс/225/869/2017, роздрукованої з ЄДРСР. 20.03.2018 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України, призначено йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн. На підставі пункту «в» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 22.12.2016 «Про амністію у 2016 році» звільнено [PERSON] від відбування призначеного покарання, що підтверджується копією вироку Дзержинського міського суду Донецької області у справі №225/5015/18 провадженні №1-кп/225/97/2018, роздрукованого з ЄДРСР. 24.04.2019 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12016050220000295 від 16.02.2016 за ч. 1 ст. 129 КК України було закрите, що підтверджується копію Постанови про закриття кримінального провадження. 06.05.2019 начальником Торецького відділу Костянтинівської місцевої прокуратури скасовано постанову слідчого від 24.04.2019 про закриття кримінального провадження, внесене до ЄРДР за № 12016050220000295 від 16.02.2016 за ч. 1 ст. 129 КК України, що підтверджується копією Постанови про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження. 04.05.2018 начальником Торецького відділу Костянтинівської місцевої прокуратури було надано слідчому СВ Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області вказівки у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12016050220000295 за ч. 1 ст. 129 КК України, що підтверджується матеріалами справи. 07.08.2019 прокурором Торецького відділу Костянтинівської місцевої прокуратури відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] від 05.08.2019 про залучення малолітнього сина, [PERSON] , у якості потерпілого та визнання [PERSON] його законним представником у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12016050220000295 від 16.02.2016, що підтверджується копією Постанови про відмову у задоволенні клопотання. 09.01.2020 слідчим слідчого відділення Торецького відділення поліції Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області відмовлено у задоволенні клопотання законного представника [PERSON] [PERSON] про визнання потерпілим у кримінальному провадженні за № 12016050220000295 від 16.02.2016 року за ч. 1 ст. 129 КК України, що підтверджується копією Постанови про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні. 24.01.2020 прокурором Торецького відділу Костянтинівської місцевої прокуратури скасовано Постанову слідчого Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області Корж В.А. про відмову у задоволені клопотання [PERSON] , про відмову у визнанні її малолітнього сина, [PERSON] , як потерпілого у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016050220000295 від 16.02.2016 ст. 129 КК України. 31.01.2020 прокурором Торецького відділу Костянтинівської місцевої прокуратури задоволено клопотання [PERSON] про залучення як потерпілого її малолітнього сина [PERSON] у кримінальному провадженні № 12016050220000295 від 16.02.2016 року, що підтверджується копією Постанови про задоволення клопотання. 06.02.2020 скасовано Постанову слідчого Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області про відмову в задоволенні, клопотання від 09 січня 2020 року за кримінальним провадженням внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016050220000295 від 16.02.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 129 КК України, що підтверджується копією Ухвали Дзержинського міського суду Донецької області у справі №225/2614/17 провадженні №1-кс/225/169/2020, роздрукованої з ЄДРСР. 05.03.2020 [PERSON] було спрямовано слідчому слідчого відділення Торецького відділення поліції Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області клопотання про проведення повторного допиту свідків за участі [PERSON] , що підтверджується копією даного клопотання. 12.03.2020\~слідчим слідчого\~відділення Торецького\~відділення поліції\~Бахмутського відділу\~поліції Головного\~управління Національної\~поліції в\~Донецькій області\~відмовлено у\~задоволенні клопотання [PERSON] ,\~законного представника\~малолітнього потерпілого\~ [PERSON] \~по кримінальному\~провадженню за\~№ 12016050220000295\~від 16.02.2016\~року за\~ознаками кримінального\~правопорушення передбаченого\~ч.1\~ст.\~129\~КК України про проведення повторного допиту свідків за участі [PERSON] , що підтверджується копією Постанови про відмову у задоволенні клопотання. 27.03.2020 прокурором Торецького відділу Костянтинівської місцевої прокуратури залишено без задоволення клопотання [PERSON] про скасування постанови, винесеної 10.03.2020 слідчим СВ Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькі області Корж В.А. щодо відмови в повторному допиті свідків у межах кримінального провадження №12016050220000295 від 16.02.2016 за ч.1 ст. 129 КК України, що підтверджується копією Постанови про відмову у задоволенні клопотання. 10.04.2020 керівнику Костянтинівської місцевої прокуратури надіслано заступником прокурора області лист про необхідність належним чином організувати розгляд кожного доводу [PERSON] , у тому числі стосовно законності прийняття процесуальних рішень у провадженнях №12016050220000295 за ч. 1 ст. 129 КК України, № 42018051000000068 за ч. 1 ст. 189 КК України, № 12017050220001273 за ч. 1 ст. 1 85 КК України, № 12019050220000446 за ч. 2 ст.384 КК України та з інших питань, що підтверджується копією листа №04/2/6-1327-20. 25.04.2020 прокурором Торецького відділу Костянтинівської місцевої прокуратури змінено правову кваліфікацію, кримінального правопорушення у кримінальному провадженні №12016050220000295 від 16.02.2016 за ч.1 ст.129, ч.1 ст.189 КК України на ч.2 ст.189 КК України, що підтверджується копією Постанови про зміну попередньої правової кваліфікації кримінального правопорушення. 25.04.2020 прокурором Торецького відділу Костянтинівської місцевої прокуратури об`єднано в одне провадження матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні за №12016050220000295 від 15.02.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України та матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №42018051660000068 від 02.05.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.189 КК України, об`єднаним матеріалам досудового. розслідування присвоєно реєстраційний номер №12016050220000295, що підтверджено копією Постанови про об`єднання матеріалів досудових розслідувань. 02.02.2021 слідчим слідчого відділення Торецького відділення поліції Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області відмовлено у задоволенні клопотання законного представника потерпілого [PERSON] [PERSON] про повторний допит свідків, що підтверджується копією Постанови про відмову у задоволенні клопотання. 22.02.2021 скасовано Постанову слідчого відділення Торецького відділення поліції Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області про відмову у задоволенні клопотання [PERSON] від 02.02.2021, що підтверджується копією Ухвали Дзержинського міського суду Донецької області. На час розгляду справи в суді слідчим слідчого відділення Торецького відділення поліції Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області ще здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №12016050220000295 від 15.02.2016. У ст.\~2\~КПК України наголошено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Статтею 28\~КПК України визначено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. Кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи або щодо кримінального правопорушення, вчиненого стосовно малолітньої або неповнолітньої особи, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово. Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите. Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом. Кримінальне правопорушення,\~передбачене ч.\~2\~ст.\~189 КК України, на день подачі заяви позивача про вчинення кримінального правопорушення, відносилось, відповідно до ч. 2 ст.\~12\~КК України, до тяжких злочинів. Відповідно до ч. 1 - 4 ст.\~219\~КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження. Строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить: 1) 12 місяців - у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину; 2) 18 місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину. З дня повідомлення особі про підозру досудове розслідування повинно бути закінчене: 1) протягом 72 годин - у разі повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або затримання особи в порядку, передбаченому ч. 4ст. 298-2цього Кодексу; 2) протягом 20 діб - у разі повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку у випадках, якщо підозрюваний не визнає вину або необхідності проведення додаткових слідчих (розшукових) дій, або вчинення кримінального проступку неповнолітнім; 3) протягом 1 місяця - у разі повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку, якщо особою заявлено клопотання про проведення експертизи у випадку, передбаченому ч. 2 ст. 298-4цього Кодексу; 4) протягом 2 місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину. Строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу. При цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати: 1) 1 місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку у випадках, передбачених п. 1 і 2 ч. 3 цієї статті; 2) 6 місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні нетяжкого злочину; 3) 12 місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину. Судом установлено, що на момент звернення [PERSON] з позовом до суду досудове слідство органом поліції здійснюється більше ніж 5 років, що не відповідає вимогам закону про розумний строк досудового розслідування. За змістом ухвал, які постановлені слідчим суддею 06.02.2020 та 22.02.2021, слід дійти висновку, що слідчим досі не виконано всі необхідні слідчі дії для всебічного, повного, неупередженого досудового розслідування кримінального провадження та якнайшвидшого прийняття законного та неупередженого процесуального рішення за результатами розслідування кримінального провадження. Відповідно до ст. 3\~Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно зі ст.19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Уст.\~56\~Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2)якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Частиною 6 ст.\~1176\~ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173 та1174цьогоКодексу). Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 у справі № 6-440цс16. В ч. 1 ст.\~1173\~ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України). Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосувати ст. 1174 ЦК України, оскільки ч. 6 ст.\~1176\~ЦК України передбачає загальні підстави відшкодування шкоди органом досудового розслідування, яка застосовується в разі неможливості застосування ч. 1ст. 1176 ЦК України. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Відповідно до ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абз. 1 та 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.01.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова № 4) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з абз. 2 п. 5 зазначеної Постанови № 4 відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з роз`ясненнями, наданими у п. 9 Постанови № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Положеннями п. 10-1 Постанови № 4 роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56\~КонституціїУкраїни судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до змісту ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію про\~захист прав людини\~і основоположних\~свобод (далі-Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Рішення ЄСПЛ є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. При встановленні факту моральної шкоди суд керується критеріями загальнолюдських цінностей, на чому неодноразово наголошував у власних рішеннях ЄСПЛ. Зокрема в п. 74 рішення "Ігнаткіна проти України", констатуючи порушення права заявника на справедливий суду, ЄСПЛ наголосив про необхідність недопущення національними органами невиправданих затримок тривалості провадження - "розумність" тривалості провадження має оцінюватися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, та також важливість предмета спору для заявника. Аналогічний постулат ЄСПЛ наводив в п. 95 рішення у справі "Таран проти України", окремо наголосивши, що розглянувши всі надані йому матеріали справи, Суд вважає, що Уряд не навів жодного факту чи аргументу, здатного переконати його, що така тривалість провадження за обставин цієї справи була обґрунтованою. Зважаючи на власну судову практику з цього питання, Суд вважає, що в цій справі тривалість провадження була надмірною і не відповідає вимозі "розумного строку". Отже, було порушення п. 1 ст. 6 Конвенції. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див.mutatismutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25.03.1999 у справі "Пелісьє і Сассі проти Франції" (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27.06.1997 у справі "Філіс проти Греції" (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зазначено, що, як свідчить тлумачення ст.ст.23, 1174ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 (провадження№ 12-208гс18) зроблений висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказала, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Таким чином, судом установлений факт тривалої бездіяльності посадової особи ГУНП щодо проведення досудового розслідування за заявою [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення та надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні від 15.02.2016 за її заявою, прийняття слідчими рішення про закриття кримінального провадження у спосіб, який вочевидь для заявника демонструє ігнорування його доводів, а тому суд дійшов до висновку, що цими діями малолітній дитині [PERSON] заподіяно моральної шкоди. Суд звертає увагу на те, що захисту прав позивача, як заявника у кримінальному провадженні від 15.02.2016, не відбулося, адже орган досудового розслідування здійснює розслідування поза межами розумного строку незважаючи на висновки слідчого судді, жодних ефективних дій з метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності, органом досудового розслідування не вчинено. З огляду на наведене, суд доходить висновку про наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої позивачу бездіяльністю органу досудового розслідування моральної шкоди. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 08.04.2020 у справі № 638/14009/17 (провадження № 61-766св20). Стаття 13 Конвенціїне вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістюкримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обгрунтує її розмір. Дана позиція суду аналогічна позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.09.2019 у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18). Як визначено у рішенні ЄСПЛ у справі "Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства" (Case of ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI) моральна шкода, з огляду на її природу, не завжди може бути предметом чіткого доведення. Більш того, право на відшкодування, з урахуванням практики ЄСПЛ, повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та ЄСПЛ з України. Оцінюючи розмір компенсації завданої [PERSON] моральної шкоди, суд враховує характер та тривалість завданої шкоди, глибину його душевних страждань та стан здоров`я, переживань, час його законного представника, витрачений на захист його прав, а також вимоги розумності та справедливості, визначає, що в якості компенсації за заподіяну моральну шкоду підлягає до стягнення 100 000 грн. Ураховуючи викладене, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 п. 3 ст. 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач просив стягнути на його користь 200 000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди. Судом вирішено, що до стягненню підлягає 100 000 грн. моральної шкоди, що становить 50 % від розміру заявлених позовних вимог. Враховуючи, що позивач, відповідно до п. 13 ч. 2 ст.\~3\~Закону України\~"Про\~судовий збір" звільнений від сплати судового збору, з відповідача Головного управління національної поліції України в Донецькій області на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 454 грн. 00 коп. (ставка судового збору у розмірі 908 грн. х 50 %). При цьому суд зазначає, що Державна казначейська служба України у даній справі є відповідачем не як заподіювач шкоди, а як орган, який відповідно до законодавства здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Отже, у даному випадку відсутні підстави для стягнення судових витрат з відповідача Державної казначейської служби України. Щодо позовної вимоги про визнання бездіяльності правоохоронних органів незаконною, суд зазначає таке: Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. З урахуванням наведеного вище визначення, відповідач Головне управління національної поліції України в Донецькій області є суб`єктом владних повноважень. Відтак, позов у частині позовної вимоги про визнання бездіяльності правоохоронних органів незаконною підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. У відповідності\~до п.\~1\~ч.\~1\~ст.\~255\~ЦПК України,\~суд закриває\~провадження у\~справі,\~якщо: справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Суд погоджується з тими доводами представника відповідача Головного управління національної поліції України в Донецькій області, що за нормами цивільного процесуального законодавства до юрисдикції загальних судів не відноситься визнання бездіяльності правоохоронних органів під час досудового розслідування кримінального провадження незаконною. Отже, суд доходить висновку про необхідність закриття провадження у справі за цим позовом у частині позовної вимоги про визнання бездіяльності правоохоронних органів незаконною. Куруючись ст.ст. 2, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст.ст. 2, 28, 219 КПК України, ст. 12, 189 КК України, суд,

Outcome: partial