Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

25 серпня 2022 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позивач посилається на те, що 01 лютого 2019 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого він позичив відповідачу 3000 доларів США за умови повернення зазначеної суми до 01 вересня 2019 року. Договір позики був оформлений розпискою відповідача. Відповідач не повернув позичені кошти у визначений строк. Позивач просить стягнути з відповідача борг у розмірі 5000 доларів США (як зазначено у прохальній частині позовної заяви), судові витрати на сплату судового збору 1097 грн 10 коп, на правову допомогу 5000 грн. Ухвалою від 22 вересня 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками 03 жовтня 2022 року, що підтверджується розпискою. (а.с.15) Відзиву на позов не надійшло. Сторонами не подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, також не надійшло заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Як передбачено статтями 1046-1048 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. З доданих до позовної заяви матеріалів видно, що 01 лютого 2019 року [PERSON] була написана розписка, згідно якої він взяв в борг у [PERSON] грошові кошти у сумі, еквівалентній 3000 доларів США, які зобов`язується повернути до 01 вересня 2019 року (а.с.4). Цією розпискою підтверджується, що між сторонами був укладений договір позики. Як визначено частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), як визначено частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з розпискою позичальника кінцевою датою повернення боргу є 01 вересня 2019 року. Станом на день звернення позивача до суду борг не повернуто, як видно зі змісту позовної заяви, будь-яких доказів протилежного судом не отримано. Тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача боргу за договором позики підлягають задоволенню. Позивач просить стягнути з відповідача борг в іноземній валюті - доларах США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет №15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом №15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У частині четвертій статті 5 Декрету №15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом №15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 Цивільного кодексу України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц , №464/3790/16-ц та №373/2054/16-ц. У постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. За змістом наведених положень закону та правових висновків Верховного Суду, суд має право ухвалити рішення про стягнення суми боргу в іноземній валюті лише у разі, якщо боржником отримані у позику грошові кошти саме в іноземній валюті. Проте у розписці [PERSON] від 01 лютого 2019 року не вказано, що він отримав від [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті. Відповідач вказав про отримання грошей у сумі, еквівалентній 3000 доларам США, при цьому розписка не містить чіткого визначення, в якій саме валюті отримані відповідачем грошові кошти. Тому суд не має підстав для стягнення боргу в іноземній валюті доларах США. \~ \~ У\~даному випадку\~підлягають застосуванню\~положення частини\~2\~статті 533\~Цивільного кодексу\~України,\~згідно якої\~ якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з текстом наданої [PERSON] розписки він зобов`язався повернути суму, еквівалентну 3000 доларам США, а не суму, визначену у доларах США, тобто у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті. Тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума боргу у національній валюті, у розмірі, еквівалентному 3000 доларам США за курсом НБУ станом на день ухвалення судового рішення: 3000 х 36,5686 = 109\~705 грн 80 коп. Як передбачено частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір за подання позовної заяви відповідно до ціни позову у розмірі 1097 грн 10 коп згідно квитанції № 0032810092 від 17 серпня 2022 року (а.с.1). Пропорційно до розміру позовних вимог, які підлягають задоволенню, слід стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1097 грн 05 коп. Позовна заява містить вимогу про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правову допомогу у розмірі 5000 грн. До позовної заяви додано копію договору про надання юридичних послуг від 11 серпня 2022 року, укладеного між виконавцем - адвокатом Савченком С.А. та замовником - [PERSON] , згідно якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати йому правову інформаційно-консультативну допомогу з юридичних питань, пов`язаних з представництвом інтересів замовника щодо стягнення боргу з [PERSON] та інших супутніх вимог, а замовник зобов`язується прийняти зазначені послуги і оплатити їх. Замовник виплачує виконавцю суму за домовленістю у фіксованому розмірі 5000 грн згідно частини 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Також додано копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 11 серпня 2022 року про отримання адвокатом Савченком С.А. від [PERSON] суми за договором від 11 серпня 2022 року 5000 грн. (а.с.7-8) Як передбачено статтею 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивачем не додано до позовної заяви належних доказів, необхідних для визначення розміру витрат на правничу допомогу. Зокрема не надано детального опису наданих адвокатом послуг із зазначенням часу, витраченого адвокатом на виконання роботи та вартості кожної з наданих послуг. Тому слід відмовити стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, у відшкодуванні судових витрат на правничу допомогу адвоката.

Outcome: partial