Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що з 19.09.1998 року по 09.03.2021 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Починаючи з 1998 року сторони проживали за різними адресами, але перед розірванням шлюбу, стали проживати разом за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачу на праві приватної власності. У той час колишнім подружжям, як місце реєстрації, використовувалась квартира за адресою: [ADDRESS] , яка була приватизована батьками позивача, [PERSON] та [PERSON] , та нею. [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] успадкувала 1/3 частину вказаної квартири. Позивач зазначає, що вона є власницею 1/3 частки квартири, а її мати [PERSON] 2/3 частки квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані сторони по справі, однак відповідач там жодного дня не проживав, особистих речей в ній не має, участі в оплаті комунальних послуг не приймає. За таких обставин, позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідач правом на подачу письмового відзиву на позов не скористався. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачу відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06.04.1995 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить квартира за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Треті особи по справі успадкували 1/3 частину вказаної квартири після смерті [PERSON] . Відповідач, з яким позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з 19.09.1998 року по 09.03.2021 року, зареєстрований у квартирі з 14.01.2014 року, однак у вказаній квартирі ніколи не мешкав, особистих речей в квартирі не має, оплату комунальних послуг не здійснює. Дані обставини підтверджені актом про не проживання особи у житловому приміщенні від 15 червня 2022 року, де зазначено, що відповідач у квартирі фактично не проживав. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач по справі ніколи не проживав в житловому приміщенні, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача щодо визнання відповідача по справі таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є законними та обґрунтованими, а тому повинні бути задоволенні. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved