Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 03.12.2013 року, який було розірвано рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 31.07.2019 року. Під час шлюбу, у спільну власність позивача та відповідача, було придбано житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що відповідач не бажає поділити вказаний житловий будинок шляхом домовленості, тому виникла необхідність звернутись до суду з позовом про поділ спільного майна. Згідно незалежної оцінки, вартість будинку складає 300290,00 грн. Позивач просить суд визнати за собою право власності на 1/2 частину житлового будинку, реєстраційний номер 101486114115, загальною площею 108,0 кв.м., житловою площею 59,9 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами (без урахування земельної ділянки), за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2021 року, який був проведений на підставі розпорядження керівника апарату Добропільського міськрайонного суду №772 від 16.12.2021 року, вищевказана цивільна справа була передана на розгляд судді Хоменко Д.Є. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, але в матеріалах справи мається його заява про розгляд справи без його участі, наполягав на задоволені позовних вимог. У разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] також в судове засідання не з`явилась, але була обізнана про місце, день та час розгляду справи в суді, про що свідчить надісланий останньою відзив на позов, який надійшов на електрону пошту суду 12.10.2022 року. Крім того відповідач повідомлялась про день та час слухання за допомогою телефонограми (а.с.51). Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, судом, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.12.2013 року, який було розірвано на підставі рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 31.07.2019 року (а.с.10). Встановлено, що за час спільного проживання сторонами було придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , про що в матеріалах справи мається витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Дердавного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №280010335 від 19.10.2021 року (а.с.). З вказаного Витягу вбачається, що спірний житловий будинок було придбано на підставі договору купівлі-продажу №1291 від 26.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Шиманським І.Ю., повним власником вказаного майна зазначена [PERSON] . Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №16.01-06/352 від 05.02.2021 року, виданої відділом реєстрації Добропільської міської ради Донецької області, [PERSON] , [INFO] , з 07.05.2018 року зареєстрований за адресою:\~ [ADDRESS] (а.с.8). Як вбачається із звіту про незалежну оцінку майна №11-09 від 19.11.2021 року, проведеної суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] , оцінка житлового будинку за адресою:\~ [ADDRESS] , склала 300290,00 грн. (а.с.11-20). 12.10.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] , відповідно до якого остання частково не погоджувалась з позовною заявою. Зазначила, що дійсно під час шлюбу було придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , але окрім житлового будинку також було придбано і декілька автотранспортних засобів. В користуванні спірного майна відповідач жодного разу не перешкоджала та зверталась до позивача з пропозицією про поділ спільного майна шляхом домовленості, але позивач відмовляв. Також заперечувала проти стягнення з неї судових витрат, посилалась на те, що самостійно виховує двох спільних дітей, а [PERSON] ухиляється від дійсної суми сплати аліментів від свого фактичного доходу з підприємницької діяльності, поклавши на неї більшу частину фінансової витрати на дітей. Таким чином просила суд відмовити в задоволені позовних вимог позивача, щодо визнання 1/2 частини житлового будинку та стягнення з неї судових витрат. Надаючи правову оцінку правовідносинам у справі, суд виходить з наступного. Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення спільного домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Отже наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація права на нього (транспортний засіб) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошті не буде належними чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишається непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того з подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з прийняттям Сімейного кодексу України (далі - СК) та внесенням суттєвих змін до норм матеріального права, які регулюють правовідносини щодо укладення, припинення шлюбу, визнання його недійсним та майнових прав подружжя, з метою забезпечення правильного й однакового застосування законодавства під час вирішення справ даної категорії Пленум Верховного Суду України у постанові № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства про право на шлюб, розірвання шлюбу та визнання його недійсним та поділ майна подружжя» постановив дати судам такі роз`яснення: до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) (абзац 1 пункту 24 означеної постанови). Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно пункту 25 вказаної вище постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Суд враховує, що придбання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , здійснювалось в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Отже, судом встановлено, що спірний житловий будинок був придбаний сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі та згідно зі ст.60 СК України має вважатися та вважається спільним сумісним майном подружжя. Крім того судом встановлено, що домовленості щодо розподілу сумісного майна сторони не досягли, а згоди на грошову компенсацію за частку у спірному майні, виходячи із змісту позовних вимог та відзиву на позовну заяву сторони не заявляли. Відповідачем до суду не було надано зустрічну позовну заяву із своїми вимогами, а аргументи викладені у відзиві на позовну заяву, не стосуються предмету розгляду справи по суті. Зважаючи на викладене, суд вважає за доцільне задовольнити вимоги позивача та розподілити спільне майно у вигляді житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнавши право власності на 1/2 частку будинку за позивачем. У зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі судові витрати у виді судового збору в розмірі 3006,93 грн., відповідно до статті 141 ЦПК України, покладаються на відповідача.

Outcome: approved