Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

26 липня 2022 року адвокат Шимборська Олександра Андріївна, яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. Просила розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 25 січня 2014 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 62; визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] за місцем її проживання. Свої вимоги мотивує наступним. 25 січня 2014 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 62, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 25.01.2014, актовий запис № 62. У шлюбі у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За доводами позивача спільне життя через відсутність взаєморозуміння у подружжя не склалось, кожен має різні погляди на шлюб та сім`а також виховання дітей. У зв`язку з цим між сторонами наступив розлад, який носить стійкий характер. На день подання позовної заяви сторони сімейного життя не ведуть, подружні стосунки не підтримують, шлюб існує формально. Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме інтересам як позивача, так і відповідача, а також їх дітей, оскільки в сім`ї відсутнє взаєморозуміння, взаємне почуття любові та поваги, що вказує, на думку позивача, на недоцільність перебування сторін у шлюбі. Крім того вказала, що малолітні діти постійно проживають із позивачем за її зареєстрованим місцем проживання, де позивачем створені всі необхідні умови для гармонійного розвитку дітей. Позивач жодним чином не перешкоджає спілкуванню дітей із відповідачем, який у свою чергу, не висловлював жодних заперечень щодо проживання їх спільних дітей із матір`ю. Тобто, у разі, якщо діти залишаться проживати разом із позивачем, батьківські права відповідача не будуть порушені та він не буде позбавлений можливості здійснювати свої батьківські права та виконувати обов`язки щодо дітей у повному обсязі. За таких обставин позивач вважає, що нормальні шлюбні відносини між ними не можуть бути поновлені, подальше спільне проживання, примирення та збереження шлюбу неможливе та суперечить їхнім інтересам. Обґрунтування заперечень відповідача. Відповідачем [PERSON] відзив на позовну заяву у встановлений судом строк та порядок подано не було. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16 серпня 2022 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів та висновки суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Шимборська О. А. позовні вимоги підтримали повністю, покликаючись на підстави та мотиви, викладені в позовній заяві. Просили позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечив щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу. Однак підтвердив доводи позивача щодо обставин, зазначених у позові. Будь-яких доводів, щоб дали суду можливість дійти висновку про реальні можливості збереження шлюбу між сторонами відповідач суду не навів. Позовну вимогу про визначення місця проживання дітей визнав в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні відносини між сторонами, суд приходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав та мотивів. Судом встановлено та підтверджено доказами наступне. Між сторонами 25 січня 2014 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис № 62, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 25.01.2014 (а. с. 8). У шлюбі у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 18.07.2014 та серії [NUMBER] від 19.09.2018, відповідно (а. с. 13, 14). Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Позивач наполягає на розірванні шлюбу і своєму небажанні проживати з відповідачем однією сім`єю. У судовому засіданні беззаперечно встановлено, що сторони разом не проживають, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть, що свідчить про тривалість і стійкість конфлікту між ними та остаточний розпад сім`ї. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб. Приймаючи до уваги відсутність згоди позивача на примирення, суд вважає, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У судовому засіданні встановлено, що між сторонами наступив розлад, який носить стійкий і тривалий характер. Сторони тривалий час не підтримують подружні відносини. Сім`я розпалась остаточно, примирення неможливе. За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, а тому слід шлюб розірвати. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні питання про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким з батьків вона бажає проживати. Суд, виходячи з рівності прав та оборв`язків батька й матері щодо свої дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд повинен врахувати хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Судовим розглядом встановлено, що малолітні діти постійно проживають із позивачем за її зареєстрованим місцем проживання. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовну вимогу щодо визначення місця проживання дітей визнав. Суд приймає визнання відповідачем позовної вимоги щодо визначення місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] за місцем її проживання. Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу в сумі 992,40 грн. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на викладене та визнання відповідачем частини позовних вимог до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого за вимогу про визначення місця проживання дітей в розмірі 496,20 грн.

Outcome: approved