Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та просив: визнати незаконним наказ про звільнення [PERSON] № НОК-1709/ОС від 19.10.2021 року виданий Директором регіональної філії « Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» Борецьким A.C. та зобов`язати Відповідача його скасувати. Поновити [PERSON] на посаді начальника структурного підрозділу «Криворізький загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» з 19.10.2021 року. Стягнути на його користь з Відповідача, Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.10.202 року до дати ухвалення судом рішення по справі за даним позовом, розмір якого буде визначений на підставі довідки про його середній заробіток та табелів обліку робочого, що будуть запитані ним у Відповідача. Стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі 24 000 гривень. Стягнути на користь позивача витрати на надання правової допомоги в розмірі 15 000 гривень. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він[PERSON] , почав працювати на залізниці з 18.05.1999 року. Займав різні посади. 16.08.2021 року звільнений у зв`язку з переведенням в структурний підрозділ «Криворізький загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» за домовленістю між сторонами, п. 5 ст. 36 КЗпП України. 17.08.2021 року прийнятий за переведенням зі структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаду начальника структурного підрозділу «Криворізький загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». 23.10.2021 року звільнений з посади начальника структурного підрозділу «Криворізький загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який обіймав цю посаду за рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, п. 6 ст. 40 КЗпП України (наказ № НОК-1709/ОС від 19.10.2021 року). Верховний Суд зробив висновки, викладені в постанові від 08.05.2020 у справі №813/2091/16 та постанові від 08.07.2020 у справі №813/3294/12, щодо звільнення працівника, яке допускається лише після надання роботодавцем пропозицій щодо всіх наявних вакансій, на які може претендувати працівник, та у разі відмови працівника від запропонованих посад (п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону №889-VIII та ч. 2 ст. 40 КЗпП України. 22.10.2021 року, коли позивача ознайомлювали зі списком вакантних посад, йому було відомо, що на час його звільнення у структурному підрозділі «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» була вакантна посада заступника начальника «Дніпровського загону воєнізованої охорони». Після ознайомлення, позивач відразу скористався своїм правом та особисто подав заяву Директору регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» про переведення його на посаду заступника начальника «Дніпровського загону воєнізованої охорони». Однак Борецьким А.С. ця заява була проігнорована та залишена без розгляду та будь-яких пояснень відмови. Позивач вважає, що враховуючи його багаторічний досвід роботи, в тому числі на керівних посадах (повторно звертаємо увагу суду, що останньою керівною посадою б>ла начальника загону), він мав беззаперечне право за досвідом та знаннями претендувати на посаду заступника начальника загону, а відтак, його мали б затвердити на цю посаду, щоб запобігти не обгрунтованому та незаконному звільненню. Позивач стверджує, що його було звільнено 19.10.2021 року, а 20.10.2021 року був виданий наказ про його відрядження № Н-30/232, що позивач вважає незаконним. У відрядженні працівник повинен виконувати обов`язки та функції, визначені у трудовому договорі (cm. 21 КЗпП), тобто він продовжує працювати. Тобто після звільнення позивача, його було направлено у відрядження, де він продовжував виконувати свої посадові обов`язки. При цьому згідно зі ст. 121 КЗпПза весь час відрядження за працівником зберігається місце роботи (посада). Отже, на думку позивача, його не мали права звільняти, а на наступний день відправляти у відрядження на місяць, як і не мали права видавати наказ про звільнення 19 жовтня 2021 року, знайомити з вакантними посадами лише 22 жовтня 2021 року та без будь-яких пояснень та розгляду його заяви про переведення на посаду заступника начальника загону - звільняти 23 жовтня 2021 року. 22.10.2021 року позивача ознайомили зі списком вакантних посад, хоча, як вже з`ясувалось, 19.10.2021 року вже був виданий та підписаний наказ про його звільнення). 26 жовтня 2021 року в місті Кривий Ріг в кабінеті старшого інспектора з кадрів структурного підрозділу «Криворізький загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» було складено акт про те, що позивач нібито відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення № НОК-1709/ОС від 19.10.2021 року мотивуючи це тим, що його з ним вже було ознайомлено в службі кадрової та соціальної політики регіональної філії «Придніпровська залізниця». Однак обставини зазначені в акті взагалі не відповідають дійсності, адже для ознайомлення з актом позивача ніхто не викликав, він не відмовлявся від ознайомлення з наказом про звільнення, під час складання акту його не було. Позивач вважає, що його порушене право на працю може бути відновлено лише поновленням його на посаді та стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідачем була заподіяна позивачеві моральна шкода в результаті порушення його трудових прав. Своїм вчинком щодо протиправного звільнення позивача з роботи Відповідач завдав йому значних душевних страждань, які полягають у наступних переживаннях. Як вже було зазначено вище, позивач сумлінно пропрацював на залізниці 22 роки свого життя. Я віддавав на роботі свої сили та здоров`я. Натомість, при першій же нагоді з грубим порушенням норм чинного законодавства він був незаконно звільнений, та опинився без роботи. Все це завдало йому глибокого душевного болю, адже він не міг зрозуміти чому до нього таке зневажливе ставлення з боку керівництва, незважаючи на його старання, досвід та витрачені сили і здоров`я на користь блага підприємства. Своїми діями Відповідач знівелював багаторічні зусилля позивача щодо створення власної репутації добросовісного, сумлінного та старанного працівника. Моральні страждання позивач оцінює в 24 000 грн. Представником відповідача до суду надіслано відзив на позов, за яким відповідач вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, а тому у позові має бути відмовлено з наступних підстав: Відповідно до п. 6 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку, поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Частина 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України, передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідач, у повній мірі дотримуючись вимог наведеної статті звільнив позивача з роботи. Так, до призначення Позивача на посаду заступника начальника структурного підрозділу «Криворізький загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» її обіймав [PERSON] . У жовтні 2020 року [PERSON] був звільнений з цієї посади. В період, коли [PERSON] не обіймав цю посаду (через звільнення), відповідно до наказу від 17.08.2021 № НОК-1336/ОС Позивач був призначений на неї. В подальшому відповідно до рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 05.08.2021 № 214/7713/20 (про яке Відповідачу стало відомо та отримано ним в жовтні 2021 року; у Єдиному державному реєстрі судових рішень вказане рішення було опубліковане лише 08.10.2021) [PERSON] був поновлений на посаді, яку на цей час обіймав позивач. Стаття 235 Кодексу законів про працю України передбачає, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Неправомірно звільненого працівника має бути поновлено на тій посаді, яку він обіймав до звільнення. Таким чином, у Відповідача виник обов`язок негайно виконати рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.08.2021 року № 214/7713/20 відповідач видав наказ від 19.10.2021 року про звільнення позивача з роботи 23.10.2021 року. Вказаний проміжок часу був наданий для належної реалізації обов`язку відповідача запропонувати всі наявні у нього вакантні посади. З метою належного виконання вимог ч. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України відповідач запропонував позивачу всі наявні у нього посади, але позивач не надав згоди на працевлаштування на жодну із запропонованих вакантних посад, що не заперечується самим позивачем та зазначеного у його позовній заяві, а також підтверджується повідомленням та актом про ознайомленням з вакантними посадами. Твердження Позивача про те, що він звернувся до Відповідача із заявою про переведення на посаду заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» є надуманими оскільки жодних заяв з приводу працевлаштування від Позивача до Відповідача не надходили. Стосовно тверджень позивача про те, що відповідно до наказу від 20.10.2021 року № Н-30/232 було видано наказ про його відрядження, варто зазначити, що цей наказ фактично не був реалізований та подальшому скасований відповідно до наказу від 22.10.2021 № Н-30/236. Позивач, також зазначає в позовній заяві, що йому не виплатили вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, що гарантовано ст. 44 КЗпП, але сам же надає наказ від 01.11.2021 № НОК-1771/ОС «По особовому складу», де чітко означено виплатити Позивачу вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку у зв`язку із припиненням трудового договору та виплатити його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахування. З приводу тверджень Позивача про те, що його не ознайомлювали з наказом про звільнення та він дізнався про нього лише 23.10.2021 шляхом отримання повідомлення у «Вайбері», варто зазначити, що такі твердження є безпідставними оскільки відповідно до Книги обліку руху трудових книжок він отримав свою удову книжку саме 23.10.2021, тобто в день звільнення. Безпідставними є твердження Позивача про те, що обставини зазначені в акті відповідають дійсності, оскільки його ніхто не викликав для ознайомлення з актом. Відповідач зазначає, що акт складається для засвідчення певних обставин, зокрема, відмови від підписання певних документів та не потребує подальшого ознайомлення з ним тієї особи, стосовно якої він складається. Таким чином позивач був звільнений з посади згідно законодавства. Позивачем та його представником надано відповідь на відзив, згідно якої позивач 22.10.2021 року отримав повідомлення, в якому відповідач повідомив позивача про поновлення на роботі працівника, який займав посаду начальника структурного підрозділу «Криворізький загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» та запропонували ознайомитися у службі кадрової та соціальної політики з вільними посадами у кількості 17240, про що свідчить підпис позивача з повідомленням. Під час ознайомлення зі списком вакантних посад, позивачу стало відомо, що у структурному підрозділі «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» була вакантна посада заступника начальника «Дніпровського загону воєнізованої охорони». Після ознайомлення зі списком вакантних посад, Позивач відразу скористався своїм правом та особисто подавав заяву на ім`я Директора регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» про переведення на посаду заступника начальника «Дніпровського загону воєнізованої охорони». Позивач, навіть уявити не міг, що права його будуть грубо порушені, його заяву про переведення на посаду заступника начальника «Дніпровського загону воєнізованої охорони» буде залишено без розгляду, ніде не зафіксовано її надходження, а його самого вже незаконно звільнено наказом від 19.10.2021р. № НОК1709/ОС. У Повідомленні про вільні посади у Регіональній філії «Придніпровська залізниця» стоїть підпис Позивача про ознайомлення, однак не має жодним чином зафіксованої письмової відмови від запропонованих посад, ні в цьому документі, ні в будь-якому іншому, і могло бути, адже Позивач сумлінно пропрацював на залізниці 22 роки, має на утриманні дружину та дітей і не збирався взагалі звільнятись з місця, де він є фахівцем у своїй галузі. У зв`язку із тим, що відповідачем була грубо порушена процедура звільнення Позивача і він був звільнений 19.10.2021 року, а з вільними посадами його було ознайомлено лише 22.10.2021 року, вже суто формальним було ознайомлення Позивача із вільними посадами та вже неважливі обставини які викладені в акті від 22.10.2021 року яким начебто зафіксовано відмову Позивача від надання відповіді щодо вибраної посади. Даний акт не містить номеру, він ніде не зареєстрований, та не може бути належним та допустимим доказом, адже він міг бути складений будь - коли і навіть, вже після початку розгляду цієї судової справи. Твердження Відповідача про те, що наказ про відрядження був скасований, Позивач сприймає критично та звертає увагу суду, що документ від 22.10.202 року № Н-30/236 не містить будь-якої назви, з нього не вбачається, що це взагалі Наказ, документ не містить будь-яких елементарних ознак наказу, а саме не дотримана форма Наказу, не вказана підстава скасування наказу, відсутнє посилання на те, що службі кадрової та соціальної політики потрібно довести цей наказ до відома Позивача, не вирішено питання щодо авансування відрядження, тощо. Те, що Позивач все ж таки фактично перебував у відрядженні, доводиться Табелем обліку робочого часу за жовтень 2021 року,з якого чітко вбачається, що 20, 21, 22, 23 жовтня 2021 року Позивач знаходився у відрядженні. Отже, вищевикладеними обставинами спростовується твердження Відповідача, що ним при звільненні Позивача була дотримана процедура звільнення. Відповідач щонайменше двічі її порушив звільняючи Позивача, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідачем надано заперечення на відповідь на відзив в якому зазначено, що з метою належного виконання вимог ч. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України Відповідач 22.10.2021 запропонував Позивачу всі наявні у нього вакантні посади, але Позивач не надав згоди на працевлаштування на жодну із запропонованих вакантних посад, що не заперечується самим Позивачем. Після ознайомлення з переліком вакантних посад Позивач не надав будь-якої відповіді (про що свідчить акт від 22.10.2021 року) та не звернувся до Відповіла з жодною заявою про переведення на будь-яку вакантну посаду, що свідчить про відсутність волі Позивача продовжувати роботу. Крім того, твердження представника позивача про те, що акт від 22.10.2021 року не є належним та допустимим доказом через те, що він не містить номеру, ніде не зареєстрований та навіть міг бути складений вже після початку розгляду цієї справи є необгрунтованими. Акт від 22.10.2021 був складений з метою засвідчення певних обставин (відсутності відповіді Позивача на запропоновані вакантні посади). Жодним нормативним документом не визначено обов`язку суб`єкта реєструвати акти, якими зафіксовані обставини, які не мають системного характеру. З приводу припущень представника позивача про те, що цей акт міг бути складений вже після початку розгляду цієї справи варто зазначити, що представник Позивача заплуталась у направлених нею запитах, отриманих відповідях та процесуальних документах у цій справі. Так, представник Позивача звернулась до Відповідача із запитом від 16.11.2021 про надання певної інформації та документів. Листом від 22.11.2021 № НЗК-7-3/808 представнику Позивача була надана запитувана інформація та копії ряду документів, зокрема, і копія акту від 22.10.2021 р. поштове відправлення № 4903816784624). Вказаний лист, разом з копіями запитуваних документів отримано представником Позивача 26.11.2021, про що свідчить рекомендоване повідомлення вручення поштового відправлення № 4903816784624. Тобто, представнику Позивача було відомо про існування акту від 22.10.2021 щонайменше з 26.11.2021 року. Ухвала про відкриття провадження у цій справі датована 09.12.2021 р. Але всупереч зазначених обставин, представник Позивача необгрунтовано припускає, що Відповідач міг скласти акт від 22.10.2021 після відкриття провадження у цій справі. Такі припущення представника Позивача, на думку Відповідача, є спробою ввести суд в оману з приводу дійсних обставин справи. Крім того, доводи представника Позивача про порушення процедури звільнення є абсолютно безпідставними, оскільки у позовній заяві представник Позивача спочатку стверджує, що Позивача ознайомили з вакантними посадами, а в подальшому в цій же позовній заяві, стверджує, що процедура ознайомлення з вакансіями начебто не була дотримана. Відповідно до п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України за № 110 від 17.08.1993 днем звільнення вважається останній день роботи. 23.10.2021 враховане у табелі обліку використання робочого часу, як робочий день Позивача, що не заперечується представником Позивача. Таким чином, Відповідачем не порушено вимоги ч. З ст.121 Кодексу законів про працю України, про що свідчать наведені обставини. Відповідно до ч. З ст.40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності(крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника увідпустці. Цей перелік є вичерпним. Будь-які обмеження, щодо звільнення працівника з роботи в день йогоперебування у відрядженні відсутні. Документ від 20.10.2021 № Н-30/232 представник Позивача вважає наказом, а документ від 22.10.2021 № Н-30/236 вже не вважає наказом, оскільки з нього начебто взагалі не вбачається, що це є наказ, начебто не дотримана його форма відсутні посилання на підставу скасування відрядження, про те, що службі кадрової та соціальної політики потрібно довести цей наказ до відома Позивача, не вирішено питання про авансування відрядження. Документ від 20.10.2021 № Н-30/232 має подібну документу від 22.10.2021 р № Н-30/236 структуру та аналогічні «зауваження», але з невідомих причин представник Позивача по різному ставиться до них. Крім того відповідач вважає, гонорар адвоката завищеним та не співмірним ціні позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив відповідно змісту позову та просив позовні вимоги задовольнити, так він 23.10.2021 року зателефонував [PERSON] та сказав, що його звільнено невідомо з яких причин, з наказом про звільнення не ознайомлено, він не розуміє чому звільнений, написав листа до відповідача, але йому так ніхто і не відповів. Він відпрацював на залізниця 22 роки та не мав наміру звільнятися. Позивач був начальником структурного підрозділу Криворізький загін воєнізованої охорони, на день звільнення він був у відрядженні у місто Дніпро, він не збирався звільнятися. Коли йому запропонували вакантні посади, він не відмовлявся, він обрав вакантну посаду та написав заяву, що хоче її зайняти. Заяву залишив у відділі кадрів [PERSON] . Був згоден переїхати в місто Дніпро та працювати там, але звільнятися не хотів. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні, позов підтримала, позов просила задовольнити, відповідно змісту позовної заяви вказала, що 19.10.2021 року відповідачем було звільнено позивача наказом. 20.10.2021 року наказом відповідача позивача було направлено у відрядження. 22.10.2021 року відповідач відкликав позивача з відрядження, ознайомив позивача з вакантними посадами, позивач одразу написав заяву на переведення його на вакантну посаду та заяву віддав секретареві. Позивач не відмовлявся від вакантних посад, та йому були запропоновані не всі вакантні посади, його було звільнено у відрядженні, тому оскільки під час звільнення позивача відповідачем було допущено ряд порушень трудового законодавства, а тому він має право на поновлення на посаді. Представник відповідача проти позову заперечував, з підстав зазначених у відзиві, вказав, що позовні вимоги він не визнає, просить відмовити в задоволенні позову. Днем звільнення [PERSON] є 23.10.2021 рік. Відповідач 22.10.2021 року ознайомив позивача з переліком вакантних посад, останній не надав відповіді про бажання переведення на вакантну посаду, заяв не надав. 19.10.2021 року був виданий наказ про звільнення позивача так як необхідно було негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] , яке відповідачем було отримано 18.10.2021 року, але останнім робочим днем позивача було 23.10.2021 року. Тому процедура звільнення законна та позов задоволенню не підлягає. В судовому засіданні був допитаний в якості свідка [PERSON] , який пояснив, що 20.10.2021 року він був відправлений у відрядження до м. Дніпро на 1 місяць. 22.10.2021 року коли він був у відрядженні його повідомили, що відповідачем негайно виконано рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області про поновлення на роботі працівника, та запропонували йому вакантні посади, він обрав посаду, написав заяву та залишив її у відділі кадрів на Залізниці. Йому сказали чекати дзвінка. Наступного дня 23.10.2021 року позивачеві зателефонувала головний бухгалтер та повідомила, що позивача звільнено, є наказ. З наказом його не було ознайомлено, він прийшов до відділу кадрів та йому віддали трудову книжку. З наказом його не ознайомлювали, оригіналу наказу не було. Йому сказали, що він ніякої заяви не писав. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона головний бухгалтер в структурному підрозділі «Криворізький загін воєнізованої охорони» АТ «Укрзалізниця» та вона 23.10.2021 року як головний бухгалтер на підставі наказу провела розрахунок по заробітній платі позивачеві. Позивач знаходився у відрядженні, вона йому зателефонувала, щоб він отримав кошти. В наказі не було вказано з вихідною допомогою, а виплати необхідно було провести негайно так як на електронну пошту надійшов наказ та звільнення було з 23.10.2021 року, кошти за відрядження нарахована по 13.10.2021 року включно. Про вакантну посаду заступника начальника структурного підрозділу Криворізького загону воєнізованої охорони свідкові було відомо. Тому він звертався до [PERSON] з заявою, що його звільнили не розглянувши заяву про переведення на іншу вакансію та без вихідної допомоги. Після чого позивачеві виплатили вихідну допомогу, 01.11.2021 року надійшов наказ, вона зробила заявку та 04.11.2021 року виплатили кошти позивачеві. [PERSON] виконував обов`язки першого заступника начальника структурного підрозділу Криворізького загону воєнізованої охорони. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він є начальником сектору воєнізованої охорони та є головою профспілкової організації. 23.10.2021 року йому повідомив позивач , що його звільнили без розгляду його заяви про переведення на іншу вакантну посаду та без виплати вихідної допомоги. Ними було направлено лист з проханням поновити позивача на роботі та виплатити грошову компенсацію, яка не виплачена. Після розгляду заяви, позивачеві виплачена грошова компенсація, але на посаді не поновлено і на жодну іншу посаду не переведено, хоча і була вакантна посада заступника начальника структурного підрозділу Криворізького загону воєнізованої охорони, обов`язки якого виконував [PERSON] . Після звільнення позивача на цю вакансію призначено [PERSON] . Позивач був звільнений з посади у зв`язку з поновленням на роботі незаконно звільненого працівника за рішенням суду. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він заступник начальника структурного підрозділу "Дніпровський загін воєнізованої охорони" регіональної філії "Придніпровська залізниця" (по Запорізькому регіону). У червні 2021 року йому зателефонував товариш та запропонував посаду начальника структурного підрозділу "Дніпровський загін воєнізованої охорони" регіональної філії "Придніпровська залізниця" (по Запорізькому регіону). У червні - липні 2021 року його запросили на співбесіду, дали перелік документів, які він повинен був зібрати. Заяву на призначення його на вакантну посаду заступника начальника структурного підрозділу "Дніпровський загін воєнізованої охорони" регіональної філії "Придніпровська залізниця" (по Запорізькому регіону), писав приблизно в липні 2021 рік , точно не пам`ятає. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він начальник Дніпровського територіального управління служби воєнізованої охорони АТ "Придніпровська залізниця", [PERSON] працював на посаді начальника структурного підрозділу «Криворізький загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», рішення суду на цю посаду поновили [PERSON] , який займав цю посаду до [PERSON] , а тому його було звільнено. Дніпровський загін воєнізованої охорони ділиться на СП "Криворізький загін воєнізованої охорони" та СП "Дніпровський загін воєнізованої охорони" (Запорізький регіон) м. Запоріжжя. На посаді першого заступника начальника СП "Криворізький загін воєнізованої охорони" працював [PERSON] ця посада не була вакантною, а на посаду заступника начальника СП "Дніпровський загін воєнізованої охорони" (Запорізький регіон) м. Запоріжжя було розпочато процедуру оформлення [PERSON] , а тому [PERSON] не міг їх зайняти. Заяв чи прохань він [PERSON] про переведення на іншу посаду не було. Свідок [PERSON] суду пояснила, що начальник служби кадрів регіональної філії АТ "Придніпровська залізниця", звільнення [PERSON] було наприкінці жовтня 2021 року. Йому були запропоновані всі вакантні посади в електронному вигляді їх було більше 8000. Ознайомлення проходило в окремому кабінеті, зі слів підлеглого працівника, під час ознайомлення [PERSON] попросив виділити йому лише посади по Криворізькому району, його було ознайомлено, але після ознайомлення він не надав жодних заяв на переведення його на іншу посаду та не виявив такого бажання ні усно ні письмово, а тому 23.10.2022 року [PERSON] було звільнено. 18.10.2021 року надійшло рішення суду про поновлення на посаді [PERSON] , оскільки рішення підлягає до негайного виконання на наступний день видано наказ про звільнення [PERSON] 19.10.2021 року. Якщо б 22.10.2021 року при ознайомленні з вакантними посадами позивач виявив бажання перевестися на іншу посаду та подав про це заяву, або ж повідомив про це, наказ про звільнення від 19.10.2021 року, був би скасований, та виданий наказ про переведення позивача на іншу посаду, але такого бажання позивача не було. [PERSON] 22.10.2021 року ознайомлювався з вакантними посадами та у нього не було питань, вказував, що знайомлюється, читає, оскільки їх багато, йому було відведено більше часу. Після ознайомлення [PERSON] не обрав собі жодну посаду, та не виявив бажання про переведення на іншу посаду. Від нього не надійшло заяв по те, що він бажає перевестися на іншу посаду, тому 22.10.2021 року було складено акт про відмову [PERSON] від запропонованих посад. Дата звільнення позивача 23.10.2021 року. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивачу [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [PERSON] , почав працювати в Регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» з 18.05.1999 року. Займав різні посади. 16.08.2021 року звільнений у зв`язку з переведенням в структурний підрозділ «Криворізький загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» за домовленістю між сторонами, п. 5 ст. 36 КЗпП України. 17.08.2021 року прийнятий за переведенням зі структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаду начальника структурного підрозділу «Криворізький загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». 19.10.2021 року Директором регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Борецьким А.С. виданий Наказ про звільнення [PERSON] № НОК-1709/ОС . 22.10.2021 року [PERSON] був викликаний до відділу кадрів та ознайомлений зі списком вакантних посад регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», ознайомившись зі списком, заяв не надав, не виявив бажання зайняти будь-яку вакантну посаду. 23.10.2021 року звільнений з посади начальника структурного підрозділу «Криворізький загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який обіймав цю посаду за рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, п. 6 ст. 40 КЗпП України (наказ № НОК-1709/ОС від 19.10.2021 року). До призначення Позивача на посаду заступника начальника структурного підрозділу «Криворізький загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» її обіймав [PERSON] . У жовтні 2020 року [PERSON] був звільнений з цієї посади. В період, коли [PERSON] не обіймав цю посаду (через звільнення), відповідно до наказу від 17.08.2021 № НОК-1336/ОС Позивач був призначений на неї. В подальшому відповідно до рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 05.08.2021 № 214/7713/20 (про яке Відповідачу стало відомо та отримано ним в жовтні 2021 року; у Єдиному державному реєстрі судових рішень вказане рішення було опубліковане лише 08.10.2021) [PERSON] був поновлений на посаді 19.10.2021 року, яку на цей час обіймав позивач. Стаття 235 Кодексу законів про працю України передбачає, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Неправомірно звільненого працівника має бути поновлено на тій посаді, яку він обіймав до звільнення. Таким чином, у Відповідача виник обов`язок негайно виконати рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.08.2021 року № 214/7713/20 відповідач видав наказ від 19.10.2021 року про звільнення позивача з роботи 23.10.2021 року. Вказаний проміжок часу був наданий для належної реалізації обов`язку відповідача запропонувати всі наявні у нього вакантні посади позивачеві, та в разі його бажання, переведення позивача на іншу посаду. З метою належного виконання вимог ч. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України відповідач запропонував позивачу всі наявні у нього посади, але позивач не надав згоди на працевлаштування на жодну із запропонованих вакантних посад, що підтверджується матеріалами справи, показами свідків, а також підтверджується повідомленням та актом про ознайомленням з вакантними посадами, жодних заяв з приводу працевлаштування від Позивача до Відповідача не надходили. При цьому позивач стверджує, що відразу скористався своїм правом та особисто подав заяву Директору регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» про переведення його на посаду заступника начальника «Дніпровського загону воєнізованої охорони». Однак Борецьким А.С. ця заява була проігнорована та залишена без розгляду та будь-яких пояснень відмови. В судовому засіданні не підтверджений факт, що [PERSON] надав заяву на переведення на вакантну посаду, жодних доказів такого факту немає, натомість і свідки , і матеріали справи підтверджують факт відмови позивача від запропонованих вакантних посад. Суд критично відноситься до посилань позивача та його представника на те, що в списку вакантних посад були не всі посади, та позивачеві не запропонували посади першого заступника начальника СП "Криворізький загін воєнізованої охорони" та заступника начальника СП "Дніпровський загін воєнізованої охорони" (Запорізький регіон) м. Запоріжжя, оскільки як підтверджено матеріалами справи та показами свідків, на момент ознайомлення позивача з вакантними посадами 22.10.2021 року, на посаді першого заступника начальника СП "Криворізький загін воєнізованої охорони" працював тимчасово виконуючий обов`язки [PERSON] ця посада не була вакантною, що підтверджено наказом від 21.07.2021 року та в подальшому [PERSON] 19.10.2021 року подав заяву про призначення його на цю посаду та після процедури оформлення був призначений на посаду наказ від 12.11.2021 року, а на посаду заступника начальника СП "Дніпровський загін воєнізованої охорони" (Запорізький регіон) м. Запоріжжя, яка була вакантною та є у списку вакантних посад, що не заперечується відповідачем та підтверджено матеріалами справи, було розпочато процедуру прийняття на цю посаду [PERSON] , який подав заяву 19.10.2021 року та станом на 22.10.2021 року після співбесіди збирав необхідні документи для працевлаштування на посаду заступника начальника СП "Дніпровський загін воєнізованої охорони" (Запорізький регіон) м. Запоріжжя та в подальшому був працевлаштований, що підтверджено наказом від 12.11.2021 року. А тому на ці посади не міг бути прийнятий [PERSON] . Відповідно до ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду; 11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. З аналізу вищезазначених норм, вбачається що загальні підстави для припинення трудового договору з ініціативи роботодавця закріплені у ст. 40 КЗпП України. Так матеріалами справи, сторонами та свідками, підтверджені ті факти, що 19.10.2021 року відповідачем видано наказ про звільнення позивача з 23.10.2021 року. 20.10.2021 року наказ про відрядження. 22.10.2021 року наказ про скасування відрядження та ознайомлення позивача з вакантними посадами, з метою належного виконання вимог ч. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України Відповідач 22.10.2021 запропонував Позивачу всі наявні у нього вакантні посади, але Позивач не надав згоди на працевлаштування на жодну із запропонованих вакантних посад. Після ознайомлення з переліком вакантних посад Позивач не надав будь-якої відповіді (про що свідчить акт від 22.10.2021 року а. с. 40) та не звернувся до Відповідача з жодною заявою про переведення на будь-яку вакантну посаду, що свідчить про відсутність волі Позивача продовжувати роботу. При цьому акт від 22.10.2021 року є належним та допустимим доказом. 23.10.2021 року позивача звільнено, 23.10.2021 року запис про звільнення в трудовій книжці та він отримав трудову книжку в день звільнення 23.10.2021 року. 26.10.2021 року відповідачем складено акт від 26.10.2021 року про відмову позивача від підпису в наказі від 19.10.2021 року, а. с. 41. Стосовно тверджень позивача про те, що відповідно до наказу від 20.10.2021 року № Н-30/232 було видано наказ про його відрядження начебто після звільнення, варто зазначити, що цей наказ фактично не був реалізований та в подальшому скасований відповідно до наказу від 22.10.2021 № Н-30/236, а крім того позивач звільнений 23.10.2021 року, а не 19.10.2021 року. Відповідно до ст. 2411 КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Отже, якщо в наказі на звільнення зазначено «звільнити з 23.10.2021 року», працівник вважатиметься звільненим з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення. Оскільки строк звільнення починається з 23.10.2021 року, наступний за ним день - 24.10.2021 року. Виходячи з цього, позивач вважається звільненим з 24.10.2021 року. Сказане підтверджується і п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29.07.93 р. № 58, де прямо зазначається, що «днем звільнення вважається останній день роботи». Тобто день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем. Отже, якщо фактично останнім днем роботи було 23.10.2021 року (що зазначається в Табелі обліку використання робочого часу), то цей день вважатиметься днем звільнення працівника. Відповідно до ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене, якщо в наказі на звільнення вказано «звільнити з 23.10.2021 року», то 23.10.2021 року буде вважатися останнім днем роботи працівника, а отже і днем звільнення та днем видачі трудової книжки, цих вимог законодавства відповідач дотримався повністю при звільненні позивача. Крім того, згідно ст. 121 КЗпПУ, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку. Позивачеві виплачена вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, що гарантовано ст. 44 КЗпП, наказ від 01.11.2021 № НОК-1771/ОС «По особовому складу», де чітко означено виплатити Позивачу вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку у зв`язку із припиненням трудового договору та виплатити його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахування 23.10.2021 року включно. А тому посилання позивача не незаконність його відрядження 20.10.2021 року, після видачі наказу про звільнення 19.10.2021 року є безпідставними та не знайшли свого підтвердження матеріалами справи. Крім того, за відсутності законних підстав вважати, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог ст.ст.40, 42, 43, 49-2 КЗпП України відсутні підстави і для задоволення позовних вимог позивача про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогул з моменту звільнення та до фактичного часу поновлення та стягнення моральної шкоди, які є похідними від позовних вимог позивача про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed