Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 02.11.2022 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 04.11.2022. Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Марамигін Павло Владиславович, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання такими, що позбавлені права користування квартирою. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 серпня 2022 року, вказана позовна заява залишена без руху, із зазначенням недоліків які слід усунути. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2022 року, у справі відкрито провадження постановлено розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Позов мотивовано тим, що позивач, - [PERSON] , в відповідності до договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2021 р., посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. за реєстровим № 2564, є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.12.2021 р. № 293379466 (Додаток 1-2). Відповідно до п. 10 указаного договору купівлі-продажу Продавець (яким є всі відповідачі) зобов`язалися знятись з реєстрації до 15.01.2022 р. Відповідачі не є членами сім`ї позивача, не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем і ведуть з ним спільне господарство, не мають будь-яких прав на квартиру, - права власності, права користування (найму, оренди, сервітуту тощо), зазначена квартира, також, не є і об`єктом права спільної сумісної власності відповідачів, так як належить особисто позивачу, відповідачі не беруть участі в утриманні та облаштуванні житла. Відповідачі, фактично, наявністю реєстрації місця проживання в квартирі, призводять до порушення прав позивача. При обґрунтуванні позовних вимог, позивач посилається на положення ст.ст. 150, ч. 1 ст. 71, ст. 72 ЖК України, ч.2 ст. 386, ст. 391 ЦК України. Позивач зазначає, що відповідачі не виконали своє зобов`язання за умовами договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2021 р., посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. за реєстровим № 2564 та фактично у квартирі не проживають і нею не користуються, підстави для користування квартирою у відповідачів відсутні. У позовній заяві вказано на те, що відповідачі не бажають добровільно знятись з реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання відповідачів по справі повинно здійснитись за наслідками прийнятого рішення суду. Згідно прохальної частини позовної заяви, позивач просить суд: визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , такими, що позбавлені права користування квартирою за [ADDRESS] . Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Від адвоката, що представляє інтереси [PERSON] , [PERSON] , надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності просить позов задовольнити. Від відповідача по справі [PERSON] , надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Від відповідача по справі [PERSON] , надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Від відповідача по справі [PERSON] , надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. За приписом ч.1ст.13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.13\~та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач, - [PERSON] , у відповідності до договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2021 р., посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. за реєстровим № 2564, є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.12.2021 р. № 293379466. Відповідно до п. 10 указаного договору купівлі-продажу Продавець (яким є всі відповідачі) зобов`язалися знятись з реєстрації до 15.01.2022 р. Копі вказаного договору, міститься в матеріалах справи. Разом із тим, відповідачі, у передбачений вказаним договором, строк а саме до 15.01.2022 р., добровільно з реєстрації за адресою свого місця проживання [ADDRESS] , не знялися. Вказане підтверджується відповідними довідками наданими на відповідні запити суду (відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України) відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради (містяться в матеріалах справи). Відповідно до довідки від 15.08.2022 №574 ТОВ «Управління житлом», [PERSON] , має у своїй власності кватиру за адресою: [ADDRESS] . На даний час в квартирі зареєстровані [PERSON] , 1994, [PERSON] , 1989, [PERSON] , 1980, які не проживають згідно акту №573 від 15.08.2022 з 30.12.2021. Матеріали справи містять копію акта ТОВ «Управління житлом» про відсутність (непроживання) особи (осіб) за місцем реєстрації від 15.08.2022, згідно якого [PERSON] , 1994, [PERSON] , 1989, [PERSON] , 1980, не проживають у квартирі [ADDRESS] , із 30.12.2021 року. Згідно наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності не нерухоме майно від 1616.08.2022 року, квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] . Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.\~156\~ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу\~ (дружина,\~діти,\~батьки власника,\~інші особи,\~якщо вони\~постійно проживають\~з власником\~і ведуть\~з ним спільне господарство). Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності . тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців. З матеріалів справи встановлено, що відповідачі протягом тривалого часу за місцем реєстрації не проживають, а саме із 30.12.2021 року. Відповідачі, згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2021 р., посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. за реєстровим № 2564, продали позивачу квартиру [ADDRESS] . При цьому згідно п.10 вказаного договору мали передати вказану квартиру позивачу в день його підписання , та до 15.01.2022 знятися із реєстрації. Однак, здійснивши передачу квартири [PERSON] , продавці ( відповідачі по справі ) добровільно з реєстрації не знялися, і станом на день розгляду даної справи. Разом із тим, відповідачі згідно їх заяв від 02.11.2022 визнали позовні вимоги, та просять позов задоволити, розгляд справи проводити за їх відсутності. Суд дослідивши докази що містяться у матеріалах справи, оцінивши їх в сукупності, вважає, що реєстрація відповідачів у квартирі [ADDRESS] , створює для позивача перешкоди у вільному користуванні належним йому нерухомим майном. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 155 ЖК України встановлені гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартири), а саме жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Такі ж гарантії встановлені і ст.321 ЦК України, згідно якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом норм матеріального права, зокрема\~ст.156 ЖК України\~та\~ст.405 ЦК України\~правом користування житлом, якій знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. Згідно з положеннями\~ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи, що позивач [PERSON] , є власником спірної квартири, то відповідачі не мають права порушувати законні права на володіння та користування належною йому квартирою, в тому числі право на проживання. Власники квартири мають право на володіння та користування житлом на праві власності незалежно від стосунків, які склалися між сторонами та незалежно від наявності у них іншого житла. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті першої Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Принцип пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», передбачає, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Викладене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 та Верховного Суду у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 344/4224/17. Так, судом встановлено, що відповідачі із 30.12.2021 року не проживають, хоча і зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , при цьому до суду подали заяви про визнання позову, а право власності позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаною квартирою. Відповідно до\~ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. В\~статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~встановлено, що реєстрація\~це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового \~рішення,\~яке набрало\~законної сили,\~про позбавлення\~ права\~ власності\~ на\~ житлове\~ приміщення\~ або\~ права\~користування житловим\~ приміщенням,\~ про\~виселення,\~про визнання\~особи безвісно\~відсутньою або\~оголошення її\~померлою;\~ свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав \~для \~перебування \~на \~території України\~іноземців та\~осіб без\~громадянства;\~ підстав\~ \~ для\~ \~ проживання\~ \~ або\~ \~перебування \~ особи\~ \~у спеціалізованій\~ \~ соціальній\~ \~ установі,\~ \~закладі \~ соціального\~обслуговування та\~соціального захисту;\~ підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, після набуття ним законної сили, є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою. Відповідно до положень ст.ст. 317,\~319,\~321,\~391\~\~ЦК України, якими передбачено зміст, порядок,\~\~захист здійснення права власності та його непорушність, враховуючи вище зазначені обставини,\~\~ можна погодитись з доводами позивача, що реєстрація відповідача в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає\~\~в реалізації його прав власника спірного жилого приміщення, які підлягають відновленню, зокрема, і шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком, визнавши відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до\~ч.1\~ст.\~142\~ЦПК України,\~у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову… Таким чином позивачу підлягає поверненню із державного бюджету 50 відсотків судового збору, та 50 відсотків судового збору на користь позивача слід стягнути із відповідачів.

Outcome: approved