Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» здійснює постачання теплової енергії населенню, яке відповідно до Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», Постанови Кабінету Міністрів України № 630 от 21 липня 2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» зобов`язано щомісячно здійснювати плату за послуги з теплопостачання. Позивачем надавались послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, від яких відповідачі не відмовлялись та за користування якими проводились нарахування відповідно до встановлених тарифів. Натомість, через несплату за користування тепловою енергією відповідачами по [ADDRESS] за період з 1 вересня 2015 року по 1 грудня 2020 року утворилась заборгованість на суму 42939,71 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК через несвоєчасне виконання зобов`язання щодо сплати спожитих послуг відповідачі мають сплатити на користь позивача також 3% річних в сумі 3406,98 грн. та інфляційні втрати в сумі 6384 грн. На підставі переліченого просив суд стягнути з відповідача суму боргу у загальному розмірі 52730,68 грн., а також витрати зі сплати судового збору в сумі 2102 грн. Представник позивача, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, надавши заяву з проханням розгляд справи провести за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні позову. Відповідачка,\~ [PERSON] ,\~у судове засідання за невідомих суду причин не з`явилась повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленою належним чином. Представник відповідачки, адвокат Храмов М. П., у судове засідання не з`явився, надавши заяву з проханням розгляд справи провести за його відсутності, наполягаючи при цьому на застосуванні наслідків спливу строку позовної давності та підтримуючи наведені ним доводи у заяві про скасування заочного рішення по справі, у якій зазначав, що представниками позивача згідно із наданим розрахунком було повторно включено суму боргу, яку було вже стягнуто за судовим наказом від 23 червня 2015 року Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу з [PERSON] в розмірі 6421,99 грн. Також вказував, що жодних договорів із позивачем відповідачка не підписувала, а наведені нормативні акти представниками позивача в обґрунтування заявлених вимог є взаємовиключними. Отже, наведений представниками позивача розрахунок боргу з теплової енергії, з 3% річних та з інфляційних втрат на кв. [ADDRESS] не підтверджується матеріалами справи. За ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Натомість, суд зазначає, що підстави, визначені ст. 223 ЦПК, для відкладення розгляду справи у даному випадку відсутні, внаслідок чого суд розглянув справу за відсутності сторін та їх представників. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 901 ЦК за договором надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується надати послугу, яка споживається у процесі здійснення певної дії або здійснення певної діяльності, а інша сторона зобов`язується сплатити виконавцю дану послугу, якщо інше не встановлено договором. На підставі ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплову енергію та інші послуги) береться крім квартирної плати згідно затверджених у встановленому законом порядку тарифам. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно із ст. 9, 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Ціни (тарифи) відповідно до закону встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) та ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. За ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) до комунальних послуг відносяться послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води. На підставі ч. 5 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) послуга з постачання гарячої води надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання гарячої води, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. За ст. 16 Закону України «Про теплопостачання» до повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, при регулюванні господарської діяльності суб`єктів відносин у сфері теплопостачання, належать розробка методик розрахунків тарифів на виробництво теплової енергії та плати за її транспортування та постачання; забезпечення проведення єдиної тарифної політики у сфері теплопостачання. На підставі п. 2 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, опалювана площа (об`єм) квартири (будинку садибного типу) - загальна площа (об`єм) квартири, а також будинку садибного типу без урахування площі лоджій, балконів, терас. За п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» визначає, що плата за теплову енергію повинна вноситися щомісячно. Згідно із особовим рахунком № [NUMBER] вбачається, що він був відкритий на кв. [ADDRESS] , опалювальна площа якої за розшифруваннями нарахування позивача становить 58,2 кв. м. Як вбачається із розрахунків АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість споживачів з наданої останнім теплової енергії та гарячого водопостачання на кв. [ADDRESS] за період з 1 вересня 2015 року по 1 грудня 2020 року становить 42939,71 грн. Правильність нарахувань заборгованості з наданих відповідачам послуг з опалення та гарячого водопостачання підтверджується: Постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг» від 17 жовтня 2014 року та від 31 березня 2015 року, до якої були внесені зміни постановами від 11 червня 2015 року, від 9 червня 2016 року, 28 грудня 2017 року. Таким чином в судовому засіданні було встановлено, що розмір несплачених відповідачкою послуг з теплової енергії підтверджено відповідними тарифами та розрахунком позивача на кв. [ADDRESS] . На підставі наведених нормативних актів у сфері житлово-комунальних послуг та наявних у справі розрахунків суд не приймає до уваги доводи представника відповідача як про неузгодженість таких актів на обґрунтування заявлених вимог АТ «Криворізька теплоцентраль», так й про недоведеність наданих суду розрахунків, які не були спростовані у судовому засіданні. Суд також відкидає посилання представника відповідачки на те, що відсутність письмового договору із позивачем звільняє [PERSON] від необхідності сплатити надані їй послуги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність ж договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 15 березня 2018 року по справі № 401/710/15-ц. Також суд зазначає, що за ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Закріплена п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 березня 2018 року по справі № 210/5796/16-ц. Так на підставі розрахунків представника позивача 3% річних та інфляційних витрат відповідно до ст. 625 ЦК за період прострочення погашення заборгованості споживачів вбачається, що останні заборгували за спірний період позивачу з 3% річних в розмірі 3406,98 грн. та з інфляційних втрат у розмірі 6384 грн. Суд зазначає, що за інформацією реєстру Криворізької міської територіальної громади вбачається, що [PERSON] з 3 червня 1991 року в м. Кривий Ріг зареєстрована в кв. [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; а власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку. За ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно із ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2004 року) договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг. Суд зауважує, що за ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; а індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, (або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Натомість, за ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Суд при цьому зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 319, ч. 1 ст. 322 ЦК власність зобов`язує, тому власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналізуючи наведені норми загального цивільного законодавства та спеціального в сфері житлово-комунальних послуг, суд робить висновок, що саме власник нерухомості повинен нести відповідальність через несплату наданих житлово-комунальних послуг. В той же час, положення ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) стосуються солідарної відповідальність осіб, які проживають та/або зареєстровані у житлі власника, за їх зобов`язаннями саме перед власником з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно із інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 3 жовтня 2022 року вбачається, що власником кв. [ADDRESS] є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 13 травня 1992 року. Враховуючи викладене вмотивування, суд зазначає, що саме [PERSON] , як єдиний власник кв. [ADDRESS] , повинна відповідати за пред`явленими АТ «Криворізька теплоцентраль» позовними вимогами по даній справі. При цьому суд відкидає посилання представника відповідача на те, що у суму заборгованості на кв. [ADDRESS] представниками позивача було включено суму, яку було вже стягнуто за судовим наказом від 23 червня 2015 року Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу з [PERSON] в розмірі 6421,99 грн., оскільки з долученого до справи розрахунку вбачається, що 6421,99 грн. не включаються у загальний борг, виставлений [PERSON] до сплати по даній справі, бо загальний борг по кв. [ADDRESS] становить на грудень 2020 року 49361,70 грн., а за відрахуванням 6421,99 грн. відповідно він складає 42939,71 грн., з чого саме й складаються позовні вимоги до відповідачки. Суд натомість зазначає, що відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За ч. 1, 5 ст. 261 ЦК перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Судом встановлено, що споживачі зобов`язані щомісячно сплачувати послуги позивача з надання теплової енергії по кв. [ADDRESS] . Отже, перебіг позовної давності щодо оплати послуг з надання теплової енергії обчислюється в такому випадку з дня настання строку виконання зобов`язання споживачами в частині проведення чергового щомісячного платежу. При цьому суд зазначає, що в судовому засіданні не було встановлено доказів переривання строку позовної давності за вказаним спором. Також суд зазначає, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 7 липня 2020 року по справі № 712/8916/17, вбачається, що подання заяви про видачу судового наказу заявником не може бути перериванням позовної давності за відповідною вимогою, оскільки за ч. 2 ст. 264 ЦК переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції, інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження. Натомість, представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача 18 грудня 2020 року, тобто поза межами строку позовної давності щодо вимог, які стосуються періоду нарахувань з 1 вересня 2015 року по 1 грудня 2017 року. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі ст. 266 ЦК України зі збігом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, якими в даному випадку є вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат постачальника послуг. При цьому невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц. Так суд вказує, що у своїй письмовій заяві представником відповідачки, адвокатом Храмовим М. П., було заявлено клопотання про застосування до вказаного спору строків позовної давності щодо заявлених до [PERSON] позовних вимог, через що заявлені АТ «Криворізька теплоцентраль» позовні вимоги до [PERSON] підлягають задоволенню частково, тобто в межах строків позовної давності, яка обраховується з грудня 2017 року по грудень 2020 року. На підставі викладеного відсутні правові підстави й для стягнення з [PERSON] нарахованих позивачем на кв. [ADDRESS] % річних та інфляційних втрат поза межами строків позовної давності, тобто за період з вересня 2015 року по грудень 2017 року. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов АТ «Криворізька теплоцентраль» підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення заявлених сум боргу з теплової енергії з [PERSON] за період з грудня 2017 року по грудень 2020 року, що відповідно до розрахунку відповідача дорівнює 26874,71 грн. (42939,71 16065 = 26874,71). Суд зазначає, що оскільки слід задовольнити заявлені вимоги до [PERSON] у межах строку позовної давності, то на підставі наданого суду представником позивача розрахунку боргу відповідачки за період з 1 грудня 2017 року по 1 грудня 2020 року судом визначено заборгованість за кожен з місяців за такий період, враховуючи проведені зняття представниками позивача та оплату споживачем за спірний період. Зважаючи на встановлені судом суми боргу за кожен місяць зазначеного періоду, суд на підставі визначеного індексу інфляції за такий період, починаючи з наступного дня наявності такої щомісячної заборгованості та до грудня 2020 року розрахував суми інфляційних втрат позивача, з яких вбачається, що інфляційні втрати позивача за ч. 2 ст. 625 ЦК становили за періоди оплат за: грудень 2017 року 257,60 грн., січень 2018 року 236,55 грн., лютий 2018 року 217,16 грн., листопад 2018 року 51,94 грн., грудень 2018 року 139,84 грн., січень 2019 року 99,33 грн., лютий 2019 року 100,09 грн., березень 2019 року 68,26 грн., квітень 2019 року 0,25 грн., листопад 2019 року 19,76 грн., грудень 2019 року 30,53 грн., січень 2020 року 33,25 грн., лютий 2020 року 17,30 грн., березень 2020 року 1,65 грн., що загалом складає 1273,51 грн. Також судом було обраховано 3 % річних за ст. 625 ЦК на підставі встановленого боргу за кожен місяць спірного періоду, починаючи з наступного дня наявності такої щомісячної заборгованості та до грудня 2020 року, з огляду на що вбачається наступний розмір 3 % річних за періоди оплат за: грудень 2017 року 172,86 грн., січень 2018 року 167,07 грн., лютий 2018 року 167,61 грн., березень 2018 року 172,57 грн., листопад 2018 року 56,20 грн., грудень 2018 року 162,83 грн., січень 2019 року 117,74 грн., лютий 2019 року 118,80 грн., березень 2019 року 100,31 грн., квітень 2019 року 0,51 грн., листопад 2019 року 33,06 грн., грудень 2019 року 52,69 грн., січень 2020 року 48,51 грн., лютий 2020 року 36,26 грн., березень 2020 року 15,20 грн., квітень 2020 року 4,30 грн., що загалом складає 1426,52 грн. Таким чином суд бере до уваги посилання представника відповідача, адвоката Храмова М. П., у наданому ним розрахунку боргу [PERSON] у межах строку позовної давності по даній справі, а саме: розрахунок 3% річних від суми боргу, що утворився у відповідачки за період з листопада 2017 року по квітень 2018 року включно, оскільки у аналогічному розрахунку представників позивача мається помилка у обрахунку за такий період, бо розрахунок 3% річних від суми боргу за кожен місяць такого періоду обраховано за період, що на місяць більше ніж визначено законом. Натомість, суд зауважує, що не може погодитись із розрахунком представника відповідача, адвоката Храмова М. П., боргу [PERSON] у межах строку позовної давності по даній справі, оскільки такий розрахунок основної заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат не містить періоду з грудня 2017 року до жовтень 2018 року включно, хоча встановлені судом межі строку позовної давності по даній справі становлять період саме з 1 грудня 2017 року по 1 грудня 2020 року. Отже, суд дійшов переконання, що заявлені та підтвердженні в судовому засіданні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль» до [PERSON] підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з неї боргу за період з грудня 2017 року по грудень 2020 року з теплової енергії в розмірі 26874,71 грн., а також з інфляційних втрат 1273,51 грн. та з 3% річних 1426,52 грн., що загалом дорівнює 29574,74 грн. Таким чином за ст. 141 ЦПК суд стягує з [PERSON] витрати позивача з оплати судового збору на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» відповідно до частки задоволених судом позовних вимог в розмірі 1178,94 грн. (29574,74 / 52730,68 х 2102 = 1178,94).

Outcome: partial