Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-23 00:00:00

24 березня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу. На обґрунтування вимог [PERSON] посилався на те, що 27 грудня 2011 року між ним та відповідачем [PERSON] укладений договір купівлі-продажу серії ВРО № 790424, посвідчений 27 грудня 2011 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Г.В. за р.№ 2050, згідно п. 1 та 3 умов якого [PERSON] продав, а відповідач [PERSON] придбала 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,1 кв.м., житловою площею 35,0 кв.м. Продаж квартири вчинено за 104 000,00 грн. (сто чотири тисячі грн. 00 коп.), з яких позивач [PERSON] (продавець) при підписанні цього Договору одержав від відповідача [PERSON] (покупця) 80 000,00 грн., а решту 24 000,00 грн. покупець [PERSON] зобов`язалася виплати до 27 грудня 2012 року. Позивач повністю виконав свої зобов`язання за договором купівлі-продажу, право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем [PERSON] 08 лютого 2012 року, проте відповідач свої зобов`язання по оплаті вартості квартири в повному обсязі не виконала. Таким чином, у відповідності зі\~ст. 526 ЦК України,\~з боку відповідача виникло зобов`язання, згідно якого остання зобов`язана повернути борг за договором купівлі-продажу в повному обсязі до 27 грудня 2011 року. Станом на дату подання позову відповідач відмовляється від виконання зобов`язань щодо повернення боргу за договором купівлі-продажу житлової квартири. Згідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В зв`язку з наведеним, посилаючись на вимоги ст.ст. 11, 526, 611, ч. 2 ст. 625 ЦК України, [PERSON] просив суд: стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року в розмірі 30 480,00 грн., який складається з: основного боргу в сумі 24000,00 грн. та 3% річних за період з 01.01.2012 року по 01.01.2021 року в сумі 6 480,00 грн., а також судові витрати в сумі 908,00 грн. Ухвалою суду від 15 квітня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник не з`явилися, згідно заяви представника позивача, останній просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд задовольнити позов, у разі повторної неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позов не надала. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у\~разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи наведене, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем та його представником докази, дійшов до нижченаведеного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 27 грудня 2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу серії ВРО № 790424, посвідчений 27 грудня 2011 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Г.В. за р. № 2050, згідно п. 1 та 3 умов якого [PERSON] продав, а відповідач [PERSON] придбала 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,1 кв.м., житловою площею 35,0 кв.м. Продаж квартири вчинено за 104 000,00 грн. (сто чотири тисячі грн. 00 коп.), з яких [PERSON] (продавець) при підписанні цього Договору одержав від [PERSON] (покупця) 80 000,00 грн., а решту 24 000,00 грн. покупець [PERSON] зобов`язалася виплати до 27 грудня 2012 року. У пункті 7 Договору купівлі-продажу сторони підтвердили дійсність намірів при його укладенні, а також те, що цей договір не носить характер мнимої та удаваної угоди. Згідно з п. 12 Договору купівлі-продажу, підставою набуття права власності є державна реєстрація правочину. Судом встановлено, що право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачем [PERSON] 08 лютого 2012 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 217239033 від 22 липня 2020 року. Отже, позивач повністю виконав свої зобов`язання за договором купівлі-продажу, проте відповідач взяті на себе зобов`язання по оплаті вартості квартири в повному обсязі у строк до 27 грудня 2012 року не виконала. Згідно розрахунку проведеного позивачем станом на 01 січня 2021 року, заборгованість за договором купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2011 року становить 30 480,00 грн., з яких:основний борг в сумі 24 000,00 грн. та 3% річних за період з 01.01.2012 року по 01.01.2021 року в сумі 6 480,00 грн. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Згідно\~ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір. У визначені\~ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в\~ст.3 Цивільного кодексу України. Відповідно до\~ст.6 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 і ч.2ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ч.1\~ст.638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За приписами ч.ч.1,2 ст.\~639\~ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно ч.\~1\~ст.\~509\~ЦК України\~зобов`язанням\~є правовідношення,\~в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язується оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Згідно ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Відповідно до ч. 1 ст. 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Ст. 530 ч. 2 ЦК України\~передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до змісту ст.ст.610,612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку проведеного позивачем станом на 01 січня 2021 року, борг за договором купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2011 року становить 30 480,00 грн., з яких:основний борг в сумі 24 000,00 грн. та 3% річних за період з 01.01.2012 року по 01.01.2021 року в сумі 6 480,00 грн. В той же час, суд не погоджується в повній мірі з наведеним розрахунком позивача, оскільки він здійснений останнім, починаючи з 27.12.2012 року по 01.01.2021 року, в той час як Договором чітко передбачено остаточну дату повернення боргу, а саме до 27.12.2012 року, а тому розрахунок 3% річних повинен обраховуватися з наступного дня, тобто з 28.12.2012 року по 01.01.2021 року. Отже, розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. 3% річних за період з 28.12.2012 року по 01.01.2021 року розраховуються наступним чином: -з 28.12.2012 року до 31.12.2012 року: 24 000,00 грн. (сума боргу) x 3 % x 4 (кількість днів у періоді) : 366 : 100 = 7,87 грн.; -- з 01.01.2013 року до 31.12.2015 року: 24 000,00 грн. (сума боргу) x 3 % x 1 095 (кількість днів у періоді) : 365 : 100 = 2 160,00; -з 01.01.2016 року до 31.12.2016 року: 24 000,00 грн. (сума боргу) x 3 % x 366 (кількість днів у періоді) : 366 : 100 = 720,00 грн.; -- з 01.01.2017 року до 31.12.2019 року: 24 000,00 грн. (сума боргу) x 3 % x 1 095 (кількість днів у періоді) : 365 : 100 = 2 160,00; -з 01.01.2020 року до 31.12.2020 року: 24 000,00 грн. (сума боргу) x 3 % x 366 (кількість днів у періоді) : 366 : 100 = 720,00 грн.; -- з 01.01.2021 року до 01.01.2021 року: 24 000,00 грн. (сума боргу) x 3 % x 1 (кількість днів у періоді) : 365 : 100 = 1,97 грн., а всього 5 769,84 грн. Таким чином, 3% річних за період з 01.01.2013 року по 01.01.2021 року складають 5 769,84 грн. За таких обставин, оскільки відповідачем не виконано зобов`язання за договором купівлі-продажу квартири, не надано ані позивачу, ані суду відомостей про відсутність боргу за вказаним договором, наведені вище розрахунки останнім не спростовані, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути борг за договором купівлі-продажу серії ВРО № 790424, посвідченого 27 грудня 2011 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Г.В. за р.№ 2050 в розмірі 29 769,84 грн.,який складається з: основного боргу в сумі 24 000,00 грн. та 3% річних за період з 28.12.2012 року по 01.01.2021 року в сумі 5 769,84 грн. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6\~статті 81 ЦПК України). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями\~ЦПК України\~на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно з приписами\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому враховуючи, що при зверненні до суду з даним позовом [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 908,00 грн., зазначена сума повинна бути відшкодована відповідачем на користь позивача. \~ На підставі викладеного,

Outcome: partial