Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-20 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивач зазначила, що на підставі договору дарування від 16.11.2018 вона є власником квартири [ADDRESS] . У квартирі з 08.12.2010 зареєстрована [PERSON] , яка з кінця 2016 року у квартирі не проживає, участі в утриманні майна та сплаті комунальних платежів не бере, її особисті речі у квартирі відсутні. Позивачу стало відомо, що вироком Київського районного суду м. Одеси від 09.06.2016 відповідача було засуджено за вчинення кримінального правопорушення до п`яти років позбавлення волі і на даний час вона переховується від державних органів виконання покарань. У зв`язку з цим, з посиланням на ч. 2 ст. 405 ЦК України, просила визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Позивач у позовній заяві просила, у разі відсутності заперечень відповідача проти позову, розгляд справи провести за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що відповідно до договору дарування від 16.11.2018, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1032, [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на указану квартиру зареєстровано 16.11.2018, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 листопада 2018 року, індексний номер 145884702. Згідно з відомостей Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № Р1-42614-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 12 березня 2020 року, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 08.12.2010. Відповідно до\~ст.\~47\~Конституції України\~кожен має\~право на\~житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначила, що відповідач з кінця 2016 року не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Статтею 71 ЖК Української РСР встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Предметом доказування у цій справі є встановлення наявності або відсутності таких обставин, як проживання/непроживання відповідача у квартирі позивача, а у разі встановлення непроживання відповідача встановлення причин непроживання. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. На позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи держаної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Суд ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини про те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Відповідно до рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. ЄСПЛ у своїй діяльності керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Відповідно до ст. ст. 76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні принципу змагальності, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, будь-яких доказів на підтвердження непроживання відповідача [PERSON] у квартирі без поважних причин, матеріали справи не містять і таких обставин під час розгляду справи [PERSON] не доведено, як і обставин, що [PERSON] втратила інтерес до спірного житла. Крім того позивач, як на правову підставу позову посилається на ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка регулює втрату права користування житлом членом сім`ї власника житла у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, проте позивач не обґрунтовувала та не надала до суду доказів, що відповідач є членом сім`ї позивача. Разом з тим, позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач у квартирі не проживає з кінця 2016 року, при цьому вказує, що вироком Київського районного суду м. Одеси від 09.06.2016 відповідача було засуджено за вчинення кримінального правопорушення до п`яти років позбавлення волі. За таких обставин, [PERSON] не доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] слід залишити за нею.

Outcome: dismissed