Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

26.07.2022 року ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом в якому зазначило, що 30.04.2021 року з [PERSON] був укладений Договір № 30-04-21-01-О надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, за яким відповідачу надано грошові кошти у сумі 140 000 грн. строком на шість місяців від дати отримання, тобто з 30.04.2021 року по 30.10.2021 року, на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості. Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 54% річних та інші нараховані суми (за наявності підстав для їх нарахування) на умовах та в строки, встановлені цим договором. Тип процентної ставки фіксована. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Договіром № 30-04-21-01-О, сторони 30.04.2021 року уклали між собою Договір застави транспортного засобу, за яким відповідач передав у заставу позивачу транспортний засіб марки FORD, моделі FUSION, рік випуску 2015, колір - білий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , тип загальний легковий загальний/седан-в/ дата першої реєстрації - 17.06.2020 року, дата реєстрації 18.06.2020р., зареєстрований ТСЦ 2644, що належить заставодавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 18.06.2020 року.\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідач згідно Договору № ВО 30-04-21-01-О про надання послуг з встановлення на автомобілі додаткового обладнання від 30.04.2021 отримав послугу вартістю 2400 грн. із встановлення на автомобіль обладнання, що ним куплено згідно договору оренди обладнання № 00 30-04-21-01-О від 30.04.2021 року, для стеження за місцезнаходженням автомобіля. Відповідач 30.04.2021 року звернувся із заявою на отримання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту від ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС», в якій просив перерахувати 88600,00 грн. на розрахунковий рахунок, надав доручення на виплату за рахунок отриманого кредиту 2400 грн. ФОП [PERSON] , як оплату за надання послуг по договору про надання послуг № ВО 30-04-21-01-О, а також заяву на отримання позики готівкою через касу в сумі 49000,00 грн. Відповідні перерахунки були здійснені позивачем 30.04.2021 року. На виконання умов договору [PERSON] 01.06.2021р. було здійснено платіж на суму 6300,00 грн. В подальшому відповідач зобов`язання за договором не виконував, внаслідок чого станом на 30.10.2021р. виникла заборгованість в розмірі 171500,00 грн, з яких: 140\~000,00 грн. - сума кредиту, 31\~500,00 грн. проценти. Також позивач вказує на порушення відповідачем п. 3.3.1, 3.3.5, 3.3.6 умов Договору застави транспортного засобу, оскільки [PERSON] не передав предмет застави на зберігання ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» після порушення умов Договору позики, що мало місце 30 жовтня 2021 року, шляхом доставки предмету застави у місце, визначене позивачем; відповідач не виконував свій обов`язок щодо доставки щомісяця предмета застави для огляду позивачем, предмет застави залишав межі Київської області. В зв`язку з порушенням умов договору, позивач просив стягнути з відповідача штраф у розмірі 30% від вартості предмета застави в сумі 54000,00 грн. Також, позивач вказав, що п. 7.1 Договору №30-04-21-01-О сторони передбачили нарахування відсотків в розмірі 720% річних за неправомірне користування кредитом. За період з 31.10.2021 по 23.02.2022р. відповідачу було нараховані проценти в сумі 316400,00 грн., з яких позивач заявив до стягнення не всю вказану суму, а лише 100000,00 грн. Таким чином, ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» просило стягнути з [PERSON] загальну суму боргу в розмірі 325\~500,00грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту 140\~000,00 грн., заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом 31500,00 грн., процентів за неправомірне користування кредитом в сумі 100\~000,00 грн. та штрафу за порушення умов Договору застави транспортного засобу 54\~000,00 грн. 02.09.2022р. представник відповідача подав до суду відзив в якому зазначив, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 140\~000,00 грн. ними визнаються, а тому не заперечується ухвалення рішення про стягнення вказаної суми з [PERSON] на користь позивача. В іншій частині позовні вимоги вважають необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, з приводу стягнення заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом в сумі 31500,00 грн. зазначають, що ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» не було надано до суду належних доказів, які б свідчили про фактичне нарахування процентів за договором, відображених в бухгалтерському та податковому обліку, якими є первинні фінансові документи меморіальні ордери або виписки з банківських рахунків, засвідчені належним чином. Існування умов договору про нарахування процентів та графік погашення заборгованості за кредитом та процентами не є належним доказом існування заборгованості, що підтверджено правовою позицією Вищого господарського суду України в постанові від 06.04.2017р. у справі №905/2009/15. Вимоги щодо стягнення процентів за неправомірне користування кредитом в сумі 100000,00 грн. не визнаються виходячи з того, що п. 1.5 Договору передбачено, що після закінчення строку, на який надано кредит, відсотки за користування кредитом нараховуються у розмірі, визначеному п. 7.1 Договору. Отже, пункт 1.5 передбачає подальше нарахування позивачем відсотків за користування кредитом вже після закінчення строку дії договору, а не за неправомірне користування кредитом. Законних підстав нараховувати проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування позивач не має, оскільки в цьому випадку його права та інтереси забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки простроченого виконання грошового зобов`язання, що підтверджено постановою ВП ВС віл 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12. В пункті 7.1 договору вказаний розмір відсотків за користування кредитом і жодної мови про застосування процентів у розмірі 720% річних за неправомірне користування кредитом, тобто після закінчення строку дії договору, в пункті 7.1 не йдеться. Будь-яких умов щодо нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування договір не містить, тому дана вимога не підлягає задоволенню. Вимоги щодо стягнення штрафу також вважають необґрунтованими через недоведеність позивачем порушення [PERSON] умов, передбачених п.п.3.3.1, 3.3.5, 3.3.6 договору застави. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала на підставах викладених в позовній заяві та вважаючи їх належним чином обґрунтованими та доведеними, просила задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав лише в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 140000,00 грн. В решті вимог просив відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1, 2 ст. 207 цього Кодексу\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що сторони уклали 30.04.2021 року Договір № 30-04-21-01-О надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, за умовами якого Кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти Позичальникові у сумі 140 000 грн., на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 54 відсотків річних та інші нараховані суми (за наявності підстав для їх нарахування) на умовах та в строки, встановлених цим Договором. Тип процентної ставки - фіксована. У відповідності з п. 1.5. Договору кредит надається строком на шість місяців від дати отримання Позичальником кредиту, тобто з 30.04.2021 року по 30.10.2021 року. Пунктом 1.8. Договору визначена реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту та додаткові та супутні послуги третіх осіб, обов`язкові для отримання кредиту, які складають: 1.8.1. орієнтовна реальна річна процента ставка складає 69,49\~%\~річних. Орієнтовна загальна вартість споживчого кредиту складає 132,46% від суми кредиту (у процентному виразі) або 185450,00 грн. та включає в себе: 1.8.1.1 проценти (відсотки) за користування споживчим кредитом 27,00\~%\~від суми кредиту (у процентному виразі) або 37800,00 грн.; 1.8.2. Додаткові та супутні послуги третіх осіб, обов`язкові для отримання споживчого кредиту,: 1.8.2.1. Вартість послуг за встановлення обладнання для стеження за місцезнаходженням автомобіля 2400,00 грн. 1.8.2.2. Вартість послуг за оренду обладнання для стеження за місцезнаходженням автомобіля 600,00 грн.; 1.8.2.3. Вартість послуг за вилучення обладнання для стеження за місцезнаходженням автомобіля 1650,00 грн. Додатком № 1 до Договору встановлено графік розрахунків з зазначенням періодичності та розмірів платежів позичальника з повернення споживчого кредиту та сплати процентів. З метою забезпечення виконання зобов`язань між сторонами також було укладено 30.04.2021 року Договір застави транспортного засобу, за яким відповідач передав у заставу позивачу транспортний засіб марки FORD, моделі FUSION, рік випуску 2015, колір - білий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , тип загальний легковий загальний/седан-в/ дата першої реєстрації - 17.06.2020 року, дата реєстрації 18.06.2020р., зареєстрований ТСЦ 2644, що належить заставодавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 18.06.2020 року 30.04.2021 року позивачем відповідно до умов Договору перераховано на розрахунковий рахунок позивача 88600,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4468 від 30.04.2021 року, а також: ФОП [PERSON] - 2400,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4462 від 30.04.2021 року, а також за заявою [PERSON] видано йому через касу товариства 49000,00 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 30.04.2021р. Таким чином судом встановлено та відповідачем не заперечувалось належне виконання ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» своїх зобов`язань по видачі кредитних коштів в повному розмірі, передбаченому умовами договору №30-04-21-01-О. За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст.ст. 625, 629 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Пунктом 1 ч.2 ст. 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до частини першої та четвертої\~статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Частиною шостою\~статті 263 ЦПК України\~передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам\~статті 206 цього Кодексу. Вимоги ТОВ «ГЕЛЕКСІ\~ФІНАНС» щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за\~тілом кредиту\~ 140\~000,00\~грн. були визнані відповідачем в повному обсязі і таке визнання не суперечить закону, а тому в цій частині позов підлягає повному задоволенню. Підстав для задоволення інших вимог позивача суд не вбачає та відмовляє в їхньому задоволенні виходячи з наступного. За умовами договору проценти за користування кредитом 27,00 % від суми кредиту (у процентному виразі) що становить 37800,00 грн., які згідно графіка розрахунків відповідач повинен сплачувати кожного місяця по 6300,00 грн. Пунктом 1.5 договору передбачено, що у разі невиконання/неналежного виконання позичальником зобов`язань з повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, сплати пені, штрафів та інших нарахувань передбачених договором, дія даного договору продовжується до повного виконання позичальником зобов`язань, включаючи день фактичного та повного розрахунку. Після закінчення строку, на який надано кредит, відсотки за користування кредитом нараховуються у розмірі визначеному в п. 7.1 договору, пеня за неналежне виконання позичальником зобов`язань нараховується в розмірі визначеному п. 8.3 договору до повного розрахунку за договором. В пункті 7.1 сторони дійшли згоди про те, що у випадку порушення позичальником графіку розрахунків (додатку №1 та додатку №1/1 до даного договору), а саме ненадходження планового щомісячного платежу в повному обсязі та в строки передбачені графіком розрахунків, з наступного дня кредит за договором автоматично визнається кредитом з підвищеним ризиком. Протягом строку визнання кредиту кредитом з підвищеним ризиком відсотки за користування кредитом нараховуються в розмірі 720 відсотків річних за користування кредитом. Порівняльний аналіз змісту пунктів 1.5 та 7.1 договору свідчить про їхню неузгодженість між собою, оскільки п. 1.5 передбачає застосування підвищеної процентної ставки в розмірі 720 % виключно після закінчення строку на який надано кредит, а п.7.1 вказує на застосування 720 % під час дії договору у випадку порушення позичальником графіку розрахунків. З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечувалось, що [PERSON] лише одного разу сплатив проценти по договору в сумі 6300,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 01.06.2021р. В подальшому платежі на погашення відсотків не здійснював. Відтак, внаслідок порушення позичальником свого обов`язку щодо сплати планового щомісячного платежу, за умовами п.7.1 договору, кредитодавець після неотримання 30.06.2021р. другого платежу в сумі 6300,00 грн. повинен був визнати кредит з підвищеним ризиком та нарахувати проценти в підвищеній ставці виходячи з їхнього розміру в 720 % річних. Відповідно до ст. 2, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною1 ст. 76 ЦПК України, Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Позивач розрахунок заборгованості за нарахованими ним відсотками, який би відповідав умовам договору з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, суду не надав, тим самим не виконав свій обов`язок щодо доказування обставин, які підтверджують заявлені вимоги. Вказане унеможливило здійснення судом перевірки суми боргу за даним зобов`язанням, яка позивачем заявлена до стягнення. Наданий графік розрахунку, який також дубльований в позовній заяві не є належним доказом розміру боргу за відсотками відповідача, оскільки розрахований на належне виконання останнім своїх зобов`язань, що в даній справі було спростовано. Суд також не приймає до уваги заперечення відповідача з приводу цих вимог, оскільки позиція Вищого господарського суду України в постанові від 06.04.2017р. у справі №905/2009/15, на яку посилався відповідач, ґрунтується на Положенні про організацію бухгалтерського обліку та звітності саме в банках України, до яких позивач, згідно його статуту, не відноситься. Таким чином, правовідносини в даній справі і справі №905/2009/15 не є подібними, що унеможливлює врахування судом висновків ВС згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України. Щодо позовних вимог про стягнення процентів за неправомірне користування кредитом в сумі 100\~000,00 грн., суд вважає\~заперечення відповідача\~в цій\~частині ґрунтовними,\~оскільки нарахування\~позивачем відсотків після закінчення визначеного договором строку повернення кредиту (кредитування) не відповідає положенням ст.. 1048 Цивільного кодексу України виходячи з наступного. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (стаття 1048 Цивільного кодексу України). Згідно з частино 2 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною 1 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України). У пунктах\~6.18- 6.29\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 зазначене таке: "6.18. У постанові від 23.05.2018 року у справі № 910/1238/17 з приводу застосування приписів статті 1048 Цивільного кодексу України у разі неправомірного, незаконного користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання Велика Палата Верховного Суду вказала на таке. Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами цього спору внаслідок припинення договору депозиту і невиконання відповідачем обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні. 6.19. У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 6.20. Відтак Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. 6.21. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). 6.22. Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. 6.23. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. 6.24. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. 6.25. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. 6.26. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. 6.27. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. 6.28. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання". У пункті 6.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 також зазначено, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини 1 статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. В даній справі аналіз змісту укладеного між сторонами договору № 30-04-21-01-О вказує на відсутність в ньому умов, які б визначали інший розмір\~процентів,\~як міру відповідальності за порушення грошового зобов`язання, ніж той, що передбачений ст.. 625 ЦК України. Посилання ТОВ «Галексі Фінанс» на п. 7.1 договору № 30-04-21-01-О, розмір процентів за яким начебто передбачає плату, яка встановлюється за користування кредитом після настання строку його погашення, що на думку позивача є підставою для стягнення з відповідача 100\~000,00 грн., суд вважає безпідставним та не приймає до уваги, оскільки, як вже було зазначено вище, положення даного пункту передбачає його застосування під час дії кредитного договору, а отже він не може одночасно розцінюватись, як плата за користування кредитом та як вид юридичної відповідальності за неправомірне користування боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак, суд вважає, що внаслідок неналежного виконання [PERSON] своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, однак таких вимог в даній справі позивачем заявлено не було. З урахуванням вищезазначеного та правових позицій щодо застосування частини 1 статті 1047, частини 1 статті 1050 та статті 625 Цивільного кодексу України, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах проценти за користування кредитом під час належного виконання зобов`язань позичальником визначені у розмірі, передбаченому пунктом 1.1, 1.18.1.1 договору, в період неналежного виконання зобов`язань позичальником - визначені у розмірі, передбаченому пунктом 7.1 договору, як плата за наданий кредит відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України і підлягали нарахуванню в межах погодженого сторонами строку кредитування - до 30.10.2021 включно, а за період прострочення виконання грошового зобов`язання - з 31.10.2021 по дату погашення заборгованості, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання підлягають стягненню річні проценти та інфляційні збитки відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Щодо вимог про стягнення штрафу за порушення умов Договору застави транспортного засобу 54\~000,00 грн. суд враховує наступне. Статтею 546 Цивільного кодексу України неустойка (штраф, пеня) віднесена до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань. Неустойкою (штрафом,\~пенею)\~є грошова\~сума або\~інше майно,\~які боржник\~повинен передати\~кредиторові у\~разі порушення\~боржником зобов`язання\~(частина\~1\~статті 549\~Цивільного кодексу\~України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або\~неналежно виконаного зобов`язання. Згідно зі ст. 509 цього Кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено\~договором\~або законом, не випливає із суті\~зобов`язання\~чи\~звичаїв\~ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Пунктом 4.2 Договору застави транспортного засобу передбачено, що за невиконання чи неналежне виконання будь-якого з пунктів, а смме: п. 3.3.1, п.3.3.5, п3.3.6, п.3.3.7, п.3.3.8 цього договору, заставодавець сплачує на користь заставодержателя штраф у розмірі 30% від вартості предмета застави згідно п. 2.2 цього договору та зобов`язується передати предмет застави на зберігання заставодержателю. В пункті 2.2. Договору застави транспортного засобу сторони оцінили предмет застави в 180000,00 грн. Пунктами 3.3.1, 3.3.5, 3.3.6 Договору застави транспортного засобу, визначені обов`язки заставодавця, зокрема: -Негайно передати предмет застави на зберігання заставодержателя у разі порушення заставодавцем умов договору позики або цього договору, шляхом доставки предмету застави у місце, визначене заставодержателем, передати один комплект ключів та оригінал свідоцтва про державну реєстрацію предмету застави у володіння заставодержателя (п. 3.3.1); -Забезпечити безпеку та цілісність предмету застави, підтримувати належний стан предмета застави, у разі потрапляння до ДТП або у разі значного погіршення стану предмета застави передати його на зберігання заставодержателю. Не рідше ніж один раз на місяць заставодавець зобов`язаний доставити предмет застави за адресою: [ADDRESS] для огляду предмету застави заставодержателем (п. 3.3.5); -Без письмової згоди заставодержателя предмет застави не має залишати межі Київської області. На порушення вказаних умов Договору застави транспортного засобу відповідачем вказував позивач та зазначав, що [PERSON] негайно не передав предмет застави на зберігання позивачу після порушення умов договору позики, що мало місце 30 жовтня 2021р. шляхом доставки предмету застави у місце, визначене ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС», відповідач не виконав свій обов`язок щодо доставки щомісяця предмета застави для огляду позивачем, предмет застави залишав межі Київської області. Однак, вказані обставини позивачем також не доведені, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що після 30 жовтня 2021р. ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» зверталося до [PERSON] з вимогою негайно передати предмет застави на зберігання та повідомляло місце, в яке необхідно доставити автомобіль, комплект ключів та оригінал свідоцтва про державну реєстрацію. Також не підтверджено позивачем, що відповідач не виконував свій обов`язок щодо доставки автомобіля для огляду. Будь-які акти чи інші документи, якими б було зафіксовано ці обставини, до суду не надані. Варто вказати, що умови Договору застави транспортного засобу не містять деталізованої чіткої процедури виконання заставодавцем своїх обов`язків, що ускладнює можливість перевірки наявності фактів тих порушень, на які вказує позивач. В підтвердження\~залишення предмету\~застави меж\~Київської області\~позивачем було\~надано інформацію\~за результатами\~обробки зібраних\~даних встановлення\~обладнання стеження\~за місцезнаходженням\~транспортного засобу.\~Однак,\~даний доказ\~не є\~належним,\~оскільки в\~ньому не\~зазначено,\~що зафіксовані\~в ньому\~переміщення стосуються\~автомобіля FORD\~FUSION,\~2015\~року випуску,\~номер шасі\~(кузова,\~рами)\~ [NUMBER] ,\~а відтак\~суд вважає,\~що даний\~документ не містить інформацію щодо предмета доказування та не підтверджує факту порушення [PERSON] п. 3.3.6 Договору застави транспортного засобу. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Платіжним дорученням № 8400 від 05.07.2022р. підтверджено сплату позивачем судового збору в сумі 4882,50 грн. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог в сумі 140000,00 грн., що становить 43% від заявленої до стягнення позивачем суми в розмірі 325500,00 грн., суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у пропорційному розмірі, що становить 2099,70 грн. (4882,50/100*43).

Outcome: partial