Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

[PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , у якій просив визначити частку померлої [PERSON] у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнати за позивачкою в порядку спадкування право власності на 1/4 частини вищевказаної земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог представник позивачки посилається на те, що після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на 1/4 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га, вартістю 63366 гривень 88 копійок, яка знаходиться в [ADDRESS] , з кадастровим номером 6122087700:01:001:0855, реєстраційний номер 1179992961220, однак вищевказана земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] без визначення часток співвласників у цьому майні. Через відсутність визначення розміру часток кожного із співвласників позивачка не може оформити спадкових прав в нотаріальному порядку, а тому змушена звернутися до суду. Ухвалою Заліщицького районного суду Тернопільської області від 30.09.2022 року відкрито провадження у даній справі, визначено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Заліщицького районного суду Тернопільської області від 18.10.2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті. 24.10.2022 року, до початку розгляду справи по суті, представник позивачки [PERSON] подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив визнати за [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , жителькою [ADDRESS] , право власності на спадкове майно: 1/4 частину земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га, вартістю 63336 гривень 88 копійок, яка знаходиться в [ADDRESS] , з кадастровим номером 6122087700:01:001:0855, реєстраційний номер 1179992961220, після смерті [INFO] [PERSON] . Позивачка [PERSON] та представник позивачки [PERSON] у судове засідання не з`явилися, однак представник позивачки надав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за їх відсутності, зменшені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак від неї надійшла письмова заява, в якій вона просить суд справу розглядати за її відсутності, зменшені позовні вимоги визнає повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак від нього надійшла письмова заява, в якій він просить суд справу розглядати за його відсутності, зменшені позовні вимоги визнає повністю. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Стаття 1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у стаття 1216-1251. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Позивачка є спадкоємицею за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11.01.2019 року, оскільки за життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 07.11.2016 року секретарем Синьківської сільської ради Мудрак Г.А. та зареєстрований в реєстрі за №54, відповідно до якого [PERSON] , яка народилася [INFO] в с.Зозулинці Заліщицького району Тернопільської області, на випадок свої смерті усе своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося, і взагалі, все, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] . Відповідач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/4 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га, вартістю 63336 гривень 88 копійок, яка знаходиться в [ADDRESS] , з кадастровим номером 6122087700:01:001:0855, реєстраційний номер 1179992961220, однак вищевказана земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 81004437 від 22.02.2017 року. Листом приватного нотаріуса Чортківського районнного нотаріального округу Тернопільської області Ткачука С.О. №161/02-14 від 22.08.2022 року позивачці [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 6122087700:01:001:0855 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки правовстановлюючим документом встановлено, що земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності, свідоцтво про право власності на вищевказану земельну ділянку видано без визначення розміру часток кожного із співвласників. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що змінені позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За приписами статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Відповідно до п.3.1 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконуються за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлюючих документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлюючих документів. Право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому вказані в правовстановлюючих документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю. Пунктом 3.3 вказаної Інструкції встановлено, що за відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною 1 ст.86 Земельного кодексу України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до положень ст.89 Земельного кодексу України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя; членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; співвласників жилого будинку; співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Згідно з ч.ч.4-5 ст.89 Земельного кодексу України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. У частині 1 статті 355 ЦК України наведено загальне визначення поняття права спільної власності, яке стосується тих випадків, коли майно належить на праві власності не одній, а кільком особам (суб`єктам права власності) одночасно. У такому разі між вказаними суб`єктами виникає спільна власність. Право спільної власності - це право двох чи більше осіб на один об`єкт (на одну річ або сукупність речей). При цьому, відповідно до положень ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Головною ознакою сумісної власності як різновиду права спільної власності є факт відсутності існування в об`єкті власності ідеальних часток кожного із співвласників, які б давали можливість виявити обсяг їх прав за наявності бажання одержати конкретну частину у спільному майні та розпорядитися нею. Разом з тим, відповідно до ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року №20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. При цьому, відповідно до роз`яснень, які містяться у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 Про судову практику у справах про спадкування від 30 травня 2008 року визначено, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК України при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Судом не встановлено підстав для відхилення від рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності. Крім того, статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Між померлою [PERSON] та іншими співвласниками зазначеного майна [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не здійснювався поділ земельної ділянки у будь-якій формі, передбаченій чинним законодавством, однак при визначені ідеальних часток кожного із співвласників необхідно встановити, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить по 1/4 частини земельної ділянки. Отже, до складу спадщини за законом після смерті [INFO] [PERSON] входить 1/4 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га, вартістю 63366 гривень 88 копійок, яка знаходиться в [ADDRESS] , з кадастровим номером 6122087700:01:001:0855, реєстраційний номер 1179992961220. В силу ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом установлено, що позивачка [PERSON] у встановлений законом строк прийняла спадщину після смерті [PERSON] , оскільки була зареєстрована та проживала разом із [PERSON] на момент її смерті за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою виконавчого комітету Заліщицької міської ради Тернопільської області №19-15/390 від 02.09.2022 року. Відповідно до ч.1 ст.81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі - продажу, оренди, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна, як це передбачає ст.392 ЦК України, може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності. Відповідно до статті 357 ЦК України, частки в праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Згідно зі статтею 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Частиною першою статті 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до пунктів 4 та 6 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після визначення (виділення) частки померлого у спільному майні. Тому при спадкуванні таких часток істотне значення має встановлення їх розміру, що може бути зроблено як за життя спадкодавців, так і після відкриття спадщини. При цьому, у своїй постанові по справі №570/997/19 від 16.06.2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду звернув увагу на наступне. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом ст.392 ЦПК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. З урахуванням того, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Вказане стверджується із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 року у справі № 127/23809/18. Таким чином, для отримання свідоцтва про право на спадщину у вигляді частки нерухомого майна, яке знаходилось у спільній сумісній власності спадкодавиці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , закон не вимагає окремого визначення часток за кожним із них у судовому порядку. Відтак, суд вважає, що той факт, що за життя спадкодавиця [PERSON] не оформила свою частку у праві спільної сумісної власності, зокрема не визначила та не виділила в натурі належну їй частину спірної земельної ділянки, не впливає на можливість поновлення порушеного права позивачки, як спадкоємиці після смерті останньої, шляхом визнання за нею права власності на 1/4 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га, вартістю 63366 гривень 88 копійок, яка знаходиться в [ADDRESS] , з кадастровим номером 6122087700:01:001:0855, реєстраційний номер 1179992961220. Вирішуючи дані позовні вимоги, суд виходить із того, що позивачка позбавлена права на нотаріальне оформлення своїх спадкових прав, тому її право підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання відповідно до вимог положень п.1 ч.2 ст.16 ЦК України. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, беручи до уваги визнання позову відповідачами, які не суперечать закону та не порушують прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд приходить до переконання, що змінені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зазначені позивачкою та її представником обставини унеможливлюють іншим способом захистити права та інтереси позивачки. Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Outcome: approved