Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про припинення права на користування житловим приміщенням, скасування реєстрації місця проживання у належній йому на праві приватної власності квартирі. Позов обґрунтовано тим, що 07.02.2008 року позивач придбав за договором купівлі-продажу квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [INFO] у позивача з відповідачем народилась спільна дочка - [PERSON] , після чого, з 28.08.2009 року по 04.04.2012 рік позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу відповідач продовжувала декілька років проживати у спірній квартирі, при цьому, як вказує позивач, жодного разу не вносила оплати за житлово-комунальні послуги, не ремонтувала спірну квартиру та не брала участі в її утриманні. Позивач стверджує, що в травні 2016 року відповідач виселилась із спірної квартири, забрала всі свої речі і переселилась до свого співмешканця в смт. Ратне, а згодом - у будинок до своїх батьків, де проживає по даний час. Позивач неодноразово звертався до суду із позовними заявами, що містили аналогічні за змістом позовні вимоги, які були предметом розгляду по справах № 159/2522/17 та № 159/5529/19. Проте за результатами розгляду вказаних справ позовні вимоги [PERSON] задоволені не були. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29.09.2020 року, залишеного без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16.02.2021 року, у справі № 159/5580/19 було вселено [PERSON] та неповнолітню [PERSON] до квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди у користуванні [PERSON] та неповнолітній [PERSON] згаданою квартирою. Як зазначає позивач, вказане рішення було належним чином виконане, про що державним виконавцем складено Акт від 03.06.2021 року про усунення перешкод у користуванні [PERSON] та неповнолітній [PERSON] квартирою, що знаходиться за вказаною адресою. Враховуючи викладене, посилаючись на те, що спірне житло є особистою власністю позивача, шлюб між позивачем та відповідачем припинено ще з 2012 року, на неприязні стосунки та постійні конфлікти між позивачем та відповідачем, укладення позивачем нового шлюбу та проживання дружини позивача разом із ним у спірному житлі, народження у позивача іншої дитини у новому шлюбі та порушенням інтересів вказаної малолітньої дитини у зв`язку із постійними конфліктними ситуаціями з боку відповідача, позивач просив суд припинити право [PERSON] на користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та скасувати реєстрацію місця проживання відповідача у вказаній квартирі. Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27.08.2021 року відкрито провадження в цивільній справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04.04.2022 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права на користування житловим приміщенням, скасування реєстрації місця проживання у належній йому на праві приватної власності квартирі прийнято до свого провадження суддею Бойчуком П.Ю., а розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В межах строків, встановлених судом, відповідачем було подано відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач стверджує, що не проживає у спірній квартирі, оскільки позивач [PERSON] чинить відповідачу перешкоди у користуванні спірною квартирою (замінив замки, дублікат ключів відповідачу не надав). Позивач змушена була виселитись через неправомірну поведінку [PERSON] , а саме, як стверджує відповідач, нанесенням побоїв. З огляду на вказані обставини, відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши зібрані докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення даного позову, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, постановою Волинського апеляційного суду від 14.07.2020 року по справі № 159/5529/19, сторонами якої були [PERSON] , як позивач, та [PERSON] у якості відповідача, встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ця ж обставина підтверджується іншими матеріалами справи. [PERSON] та [PERSON] з 28.08.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 04.04.2012 року рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області було розірвано. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20.11.2017 року по справі № 159/2522/17, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Волинської області від 25.01.2018 року, [PERSON] повністю відмовлено у задоволенні позовної заяви до [PERSON] про визнання особою такою, що втратила право користування спірною квартирою. Однією з підстав для відмови в позові стало те, що позивач [PERSON] чинив перешкоди відповідачу [PERSON] в користуванні спірною квартирою (змінив замки, проте дублікат ключів відповідачу не надав; відповідач виселилась через неправомірну поведінку позивача (нанесення побоїв)). Таким чином, той факт, що позивач чинив перешкоди відповідачу в користуванні квартирою в період з 2016 року до 25.01.2018 року, тобто по день набрання рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20.11.2017 року по справі № 159/2522/17 законної сили, встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому додатковому доказуванню не підлягає. Судом встановлено, що у вересні 2019 року [PERSON] звернувся до Ковельського міськрайонного суду Волинської області з новим позовом до [PERSON] та просив визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням та про зобов`язання до вчинення дій (справа № 159/5529/19). Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.02.2020 року по справі № 159/5529/19, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 14.07.2020 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та про зобов`язання до вчинення дій було відмовлено повністю. На підставі вказаної постанови Волинського апеляційного суду від 14.07.2020 року по справі № 159/5529/19, долученої до матеріалів справи, судом встановлено, що в період з 25.01.2018 року по 25.09.2019 рік (по день звернення позивача до суду з позовом по справі № 159/5529/19), обставини в справі не зазнали жодних змін, оскільки позивач продовжував чинити відповідачу перешкоди в користуванні житлом, а відповідач залишила житло не з власної волі. Крім того, на підставі постанови Волинського апеляційного суду від 16.02.2021 року по справі № 159/5580/19, долученої до матеріалів справи, судом встановлено, що у вересні 2019 року [PERSON] , яка діяла у власних інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , звернулась до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2020 року по справі № 159/5580/19, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16.02.2021 року, позов було задоволено, ухвалено вселити [PERSON] з неповнолітньою дочкою [PERSON] у спірну квартиру та зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди у користуванні [PERSON] та неповнолітньою [PERSON] вказаною квартирою шляхом надання ключів позивачу від вхідних дверей квартири. Усі вказані раніше обставини є встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили, а тому не підлягають додатковому доказуванню та сприймаються судом як достатні. На доведення факту усунення позивачу та неповнолітній дитині перешкод у користуванні житловим майном, позивачем було долучено постанову державного виконавця Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у виконавчому провадженні № 63638107 про закінчення виконавчого провадження. Відповідно до вказаної постанови, згідно акта державного виконавця від 03.06.2021 року, перешкоди у користуванні [PERSON] та неповнолітній [PERSON] квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , усунуто шляхом надання [PERSON] ключів від вхідних дверей зазначеної квартири. Тобто, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2020 року по справі № 159/5580/19 виконано в повному обсязі, та, станом на 03.06.2021 року, позивачем не вчинялись перешкоди у користуванні позивачем та неповнолітньою дочкою зазначеною раніше квартирою. Одночасно судом встановлено, на підставі листа Ковельського РУП ГУНП у Волинській області від 30.11.2021 року вих. № 9434/51/04-2021, що одразу, 03.06.2021 року, після закриття виконавчого провадження № 63638107, відповідач зверталась до органів Національної поліції України про те, що за адресою: [ADDRESS] , колишній чоловік перешкоджає відповідачу у вселенні в дану квартиру разом зі своєю малолітньою дитиною. Крім того, 22.11.2021 року [PERSON] зверталась до служби "102" з повідомленням про те, що відповідача не впускає колишній чоловік до квартири, де вона прописана. Право користування чужим майном передбачено у ст. 401-406 ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу України (далі ЖК України), члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною другою статті 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, за приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Тлумачення наведених раніше норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. За дійсних обставин справи, право на користування житловим приміщенням виникло у відповідача за час перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем. Тобто, відповідач на момент виникнення права користування житловим приміщенням, у розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України, була членом родини позивача, а позивач, як власник житлового приміщення надав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї, що не спростовується самим позивачем. Частиною четвертою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами ст. 405-406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі у всіх відмінках Конвенція) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Судом наголошується, що у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України) пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. З огляду на вказане, суд звертає увагу, що з моменту закриття виконавчого провадження № 63638107 щодо виконання рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2020 року по справі № 159/5580/19 про усунення перешкод у користуванні відповідачем та неповнолітньою дитиною спірною квартирою та їх вселення, до моменту звернення позивачем до суду з позовною заявою, що є предметом розгляду у даній справі, минув один місяць та одинадцять днів (дата звернення позивача до Ковельського міськрайонного суду Волинської області із вказаною позовною заявою - 14.07.2021 рік). В той же час, за умов ч. 2 ст. 405 ЦП України, підставою для втрати права на користування житлом є відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, позивач не довів відсутність [PERSON] (колишнього члена його сім`ї) у спірному житловому приміщенні понад рік без поважних причин, у зв`язку з чим позовні вимоги про припинення права [PERSON] на користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню. Додатково суд звертає увагу, що попередня відсутність відповідачки за місцем реєстрації викликана поважними причинами (зокрема, конфліктними відносинами між сторонами, ненаданням позивачем ключів від вхідних дверей, створенням перешкод у користуванні майном) і є тимчасовою, а інтерес до спірної квартири [PERSON] не втратила. Крім того, суд бере до уваги, що після закриття виконавчого провадження № 63638107 щодо виконання рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2020 року по справі № 159/5580/19 про усунення перешкод у користуванні відповідачем та неповнолітньою дитиною спірною квартирою та їх вселення, позивачем повторно створюються перешкоди у користуванні житловим приміщенням, що підтверджується фактами звернення відповідача до органів Національної поліції України, з метою усунення таких перешкод. Судом не береться до уваги посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2022 року по справі № 447/455/17, адже висновки, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними. Зокрема, у вказаній справі судами було встановлено, що відповідач по справі № 447/455/17 не був офіційно зареєстрований у спірному житловому приміщенні, та відсутності доказів про неможливість проживання відповідачем за місцем офіційної реєстрації. У рішенні ЄСПЛ від 10.02.2010 року по справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04), суд повторив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року (заява № 18390/91). Таким чином, решта доводів позивача на підтвердження позовних вимог суд відхиляє за безпідставністю. Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ст. 133, 141 ЦПК України, покладає на позивача понесені за ним судові витрати по справі. На підставі ст.ст. 405, 406, 383, 391, 405, 406 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 156 ЖК України,

Outcome: dismissed