Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з грудня 2020 року працював в Інституті луб`яних культур Національної академії аграрних наук України (далі - ІЛК НААН України) на посаді заступника головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку й звітності. Наказом від 01.02.2021 року його було звільнено з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що був звільнений незаконно, оскільки з 01.02.2022 року він перебував на лікарняному, що суперечить чинному законодавству, адже його звільнено з роботи в період непрацездатності. За таких обставин, позивач просить визнати недійсним та скасувати наказ №11-к від 01.02.2021 року про його звільнення з посади заступника головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності, поновити його на цій посаді, стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 106 764,36 грн. та 20 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 12 вересня 2022 року відкрито спрощене провадження у даній справі. Цього ж дня ухвала про відкриття провадження у справі була направлена учасникам справи. Крім того, відповідачу були направлені копія позовної заяви разом з доданими до неї документами. Також відповідачу був визначений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому копії ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов. 28 вересня 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що позовні вимоги позивача не визнає, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки звільнення позивача із займаної посади відбулось з дотриманням процедури, визначеної КЗпП України. Зауважує, що відповідно доповідних записок головного бухгалтера [PERSON] від 27, 28 та 29 січня 2021 року [PERSON] був відсутній на робочому місці без поважних причин у вказані дати, а 29.01.2021 знаходився на роботі лише з 16 до 17 години, про що складено відповідні акти, з якими [PERSON] відмовився знайомитись. Наказом від 01.02.2021 року позивача було звільнено за прогул без поважних причин, однак у зв`язку з його відсутністю на робочому місці 01.02.2021 не було ознайомлено з цим наказом. Зазначає, що листок непрацездатності від 01.02.2021 року, де допущена помилка у назві установи, позивач не надав до ІЛК НААН України протягом визначеного законодавством терміну у 12 місяців, тому звільнений на законних підставах. Просить відмовити в задоволенні позову. За таких обставин суд приходить до висновку про можливість вирішення справи за наявними матеріалами у відповідності до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. \~ \~ \~ \~ Так, судом встановлено, що з 10 грудня 2020 року позивач [PERSON] працював в ІЛК НААН України. Згідно доповідних записок головного бухгалтера [PERSON] від 27.01.2021, 28.01.2021 та 29.01.2022 [PERSON] був відсутній на робочому місці без поважних причин у вказані дати, а 29.01.2021 знаходився на роботі лише з 16 до 17 години, про що складено відповідні акти про відсутність на робочому місці. Наказом т.в.о. директора інституту від 01 лютого 2021 року його було звільнено з посади заступника головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України через прогул без поважних причин. Згідно пункту 4 частини 1\~ст.40\~КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно листка непрацездатності з 01 лютого 2021 року по 06 лютого 2021 року позивач дійсно перебував на лікарняному внаслідок загального захворювання. Згідно ч. 3 ст.40 КЗпП України забороняється звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Але відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення, працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Відповідно до ч.1 ст.234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233\~цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Однак, як встановлено судом, 04 березня 2021 року позивач знаходився на роботі, але відмовився від отримання наказу про звільнення, відмовився від дачі пояснень щодо відсутності на робочому місці протягом 6 днів і про наявність у нього стану тимчасової непрацездатності на час звільнення, відповідача не повідомляв. (Вказані обставини підтверджуються відповідним актом, який засвідчений підписами чотирьох свідків). Суд зазначає, що строк звернення до суду - це встановлений законом проміжок часу після виникнення спору (в цьому випадку трудового), протягом якого особа має право звернутися до суду із її заявою за вирішенням цього спору і за захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Ці строки спрямовані саме на якнайшвидше здійснення такого захисту шляхом суворого їх дотримання судом та особами, які беруть участь у справі. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою своєчасного виконання учасниками цивільного судочинства певних процесуальних дій. Інститут строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Суд зауважує, що оскільки спір виник з приводу звільнення позивача з роботи, до спірних відносин підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду. Також аналіз наведених вище норм свідчить про те, що у випадку, коли особа вважає, що її права при звільненні з роботи були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ А звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту в судовому порядку. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 19.11.2020 року по справі №9901/186/20. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Оскільки позивач\~ще в\~березні 2021\~року дізнався\~про своє\~ звільнення\~з роботи,\~при цьому\~із вказаним\~позовом він\~звернувся до\~суду аж\~у вересні\~2022\~року,\~тобто з\~порушенням строків,\~встановлених як\~статтею 233\~так і\~статтею 234\~КЗпП України,\~то в\~задоволенні його\~позову слід\~відмовити.

Outcome: dismissed