Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації, Черкаський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 01 липня 2021 року /т. 1 а.с. 75-76/ та заяви про описку в прохальній частині позову від 08 листопада 2022 року /т. 2 а.с. 102/ , просить суд: - визнати недійсним усиновлення малолітньої [PERSON] , [INFO] , проведене рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 24 жовтня 2019 року (до усиновлення - [PERSON] ); - внести зміни до актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , № 45 від 18 травня 2015 року, вчиненого Червонослобідською сільською радою Черкаського району Черкаської області, поновивши актовий запис про народження малолітньої [PERSON] , [INFO] , виключивши з актового запису про народження відомості про батька [PERSON] , а у відомостях про дитину прізвище дитини змінити зі « [PERSON] » на « [PERSON] », по-батькові - з « [PERSON] » на « [PERSON] », всі інші записи залишити без змін. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що весною 2019 року позивач, перебуваючи на роботі, познайомився із відповідачем. Вони обоє на той час працювали в ПАТ «Черкасиобленерго», позивач - електромонтером, а відповідач - прибиральницею. 15 червня 2019 року Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області між сторонами був зареєстрований шлюб. Після укладання шлюбу позивач став проживати разом із відповідачем та її малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] , у будинку, що належить матері відповідача, в [ADDRESS] . При цьому, у період з 06 серпня 2019 року до 06 серпня 2020 року, на прохання відповідача, вона разом із дитиною була зареєстрована за місцем реєстрації позивача у будинку його батьків в [ADDRESS] . Своє прохання про реєстрацію у батьків позивача відповідач пояснювала тим, що її мати зможе мати право на оформлення та отримання житлової субсидії лише в тому разі, коли у її будинку в селі Червона Слобода їхня сім`я не буде зареєстрована. Таким чином, будучи зареєстрованими у будинку батьків позивача в селі Хацьки, вони з відповідачем та її дочкою фактично проживали у будинку матері відповідача в селі Червона Слобода. Маючи намір створити повноцінну сім`ю та з огляду на постійні прохання відповідача, позивач погодився усиновити доньку відповідача - [PERSON] , [INFO] , якій на той час виповнилося 4 роки. У подальшому, згідно рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 жовтня 2019 року, позивачем усиновлено малолітню доньку відповідача - [PERSON] , відомості щодо батька якої у Державному реєстрі актів цивільного стану про народження дитини на час народження були вказані на підставі ст. 135 СК України, зокрема, батьками дитини були зазначені [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з усиновленням, у актовий запис про народження дитини № 45 від 18 травня 2015 року, складений Червонослобідською сільською радою Черкаського району Черкаської області, були внесені зміни, згідно яких дитині було змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », а по-батькові - з « [PERSON] » на « [PERSON] ». При цьому, батьком дитини було вказано позивача. Сімейне життя сторін тривало не довго. Відповідач демонструвала виключно споживацьке ставлення до позивача, постійно пред`являла до нього вимоги, була завжди ним не вдоволена, дорікала, присікувалася, заперечувала проти його спілкування з матір`ю та сестрою, у зв`язку з чим він змушений був залишити її. 01 жовтня 2020 року відповідач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, вказуючи у своїй позовній заяві, що з травня 2020 року вони подружніх відносин не підтримують і їхня сім`я існує формально. Разом з тим, відповідач зазначила, що до реєстрації шлюбу сторони проживали у цивільному шлюбі, від якого народилася донька [PERSON] , що не відповідає дійсності, так як позивач не є біологічним батьком цієї дитини. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано. Крім того, 01 жовтня 2020 року відповідач звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення із позивача на її користь аліментів на утримання малолітньої [PERSON] . Судовим наказом від 07 жовтня 2020 року стягнено із позивача на користь відповідача аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] у розмірі ј частини усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з 01 жовтня 2020 року до повноліття дитини. Позивач наголошує на тому, що після усиновлення ним доньки відповідача сторони прожили однією сім`єю лише дев`ять місяців, а тому, на його переконання, за цей період дитина не сприймала і не могла сприйняти його як батька. Для неї він був і залишається «чужим дядею». Позивач також не відчув батьківських почуттів до нерідної для нього дитини і після припинення шлюбних відносин із відповідачем не має а ні можливості, а ні бажання займатися вихованням [PERSON] . До того ж, з огляду на конфліктні відносини між сторонами та окреме місце проживання, позивач стверджує, що не зможе забезпечити усиновленій дитині належного виховання. Відтак, мета усиновлення не досягнута. З урахуванням наведеного, позивач вважає, що усиновлення ним малолітньої доньки відповідача має бути визнане недійсним у судовому порядку відповідно до положень ч. 5 ст. 236 СК України, так як на момент укладення шлюбу та на момент усиновлення позивачем дитини відповідач не мала наміру продовжувати з ним сімейні стосунки, а уклала шлюб з метою покращення своїх матеріальних умов та оформлення дитині «існуючого» батька і зробила все для того, щоб після знайомства схилити його до шлюбу та усиновлення її дитини, а потім розірвати шлюб та отримати гарантовані аліменти, які набагато перевищують розмір отримуваної нею до того допомоги від держави. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 19 травня 2021 року справу прийнято до провадження, вирішено проводити її розгляд у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 01 липня 2021 року, запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також роз`яснено їй право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Крім того, встановлено третім особам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання пояснень /т. 1 а.с. 42-44/. 15 червня 2021 року, у строк, встановлений судом, відповідачем [PERSON] подано до канцелярії суду відзив на позовну заяву, разом з доказами направлення його копії іншим учасникам справи, у якому вона просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначає, що додані до позову докази та докази, на які наявні посилання позивача, не є належними, достовірними та достатніми, а предмет позову та підстави заявленого позову є такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. Крім того, відповідач наполягає на тому, що позивач вводить суд в оману, спотворюючи дійсні події та факти. Так, відповідач вказує, що сторони познайомилися та почали особисті стосунки не навесні 2019 року, а у червні 2018 року. При цьому, усиновлена дитина сприймає позивача як батька та так його і називала. [PERSON] особисто проявив бажання щодо усиновлення, наслідком чого стали численні розмови про це із близькими та знайомими. До того ж, процедурі усиновлення передувала встановлена процедура отримання погодження у відповідному органі, а, відтак, прояв волі та стійкого прагнення позивача на усиновлення було неодноразово перевірено компетентними органами, у тому числі судом присяжних. Крім того, відповідач стверджує, що позивач сам покинув її, проявивши власну волю до фактичного припинення шлюбних відносин, які тривали із квітня 2019 року до 26 травня 2020 року, що підтверджується довідкою виконкому Червонослобідської сільської ради № 872/02-23 від 08 червня 2021 року. Разом з тим, відповідач вказує, що усиновлення відповідає інтересам дитини, оскільки наявність батька є фактором, який позитивно впливає на виховання, розвиток, матеріальне забезпечення дитини, а тому твердження позивача про відсутність інтересу дитини в усиновленні, на її переконання, є безпідставним. Також, відповідач зауважує, що твердження позивача про невиконання ним батьківських обов`язків, законодавчо має наслідком не «скасування усиновлення», а позбавлення батьківських прав /т. 1 а.с. 55-57/. Відзив долучено судом до матеріалів цивільної справи. Правом на подачу відповіді на відзив позивач не скористався. Від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, письмових пояснень по суті справи не надходило. 01 липня 2021 року, безпосередньо у підготовчому судовому засіданні, представником позивача - адвокатом Нешенко О.Б. було подано заяву [PERSON] про уточнення позовних вимог від 01 липня 2021 року /т. 1 а.с. 75-76/. У подальшому, у підготовчому судовому засіданні було оголошено перерву до 01 вересня 2021 року. Ухвалою суду від 01 вересня 2021 року прийнято заяву позивача [PERSON] про уточнення позовних вимог; задоволено клопотання сторони позивача та сторони відповідача про виклик свідків; зобов`язано Службу у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації надати суду висновок щодо вирішення спору; закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 20 жовтня 2021 року, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі /т. 1 а.с. 85-89/. 20 жовтня 2021 року, на виконання ухвали суду від 01 вересня 2021 року, Службою у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації подано до суду висновок щодо недоцільності скасування усиновлення та відповідності його інтересам дитини /т. 1 а.с. 113-115/. 08 листопада 2022 року, до початку судового засідання, позивачем [PERSON] подано до канцелярії суду заяву про описку в прохальній частині позову від 08 листопада 2022 року /т. 2 а.с. 102/. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Нешенко О.Б. зазначили, що відповідно до положень ч. 5 ст. 236 СК України вважають необхідним визнати недійсним усиновлення позивачем малолітньої [PERSON] , [INFO] , а не скасувати його, як помилково вказано у прохальній частині позову та у заяві про уточнення позовних вимог. При цьому, представник позивача наголосила на тому, що підстави позову та посилання на законодавчу базу у позовній заяві зазначено вірно, що, на її переконання, свідчить про наявність саме описки. З урахуванням наведеного, позивач та його представник підтримали позовні вимоги у редакції заяви від 08 листопада 2022 рокута просили суд їх задовольнити, виходячи з підстав, вказаних у позові. Водночас, позивач [PERSON] додатково повідомив, що усиновити дитину його змусила відповідач, яка наполягала на усиновленні та щовечора говорила про це, а він погодився, адже хотів створити повноцінну сім`ю. Взаємовідносини у нього з дитиною були довірливі, він докладав зусиль, аби їх налагодити. Вони спілкувалися з [PERSON] , старилися не сваритися. Дитина його слухалася, але більше слухалася маму та бабусю. Інколи відсторонялася. Зверталася до нього «дядя» або «папа». Переважно говорила «папа», а слово «дядя» використовувала, коли вони сперечалися. Він прив`язався до дитини, однак відповідач, як до, так і після усиновлення, не давала йому змоги виховувати [PERSON] повноцінно, наголошуючи, що вона не його дитина. Вважає, що ініціатива розірвати відносини належала відповідачу, оскільки саме вона зібрала його речі, після чого він пішов. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Пятін Є.В. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у позові та надали пояснення, аналогічні змісту відзиву на позовну заяву. Разом з тим, відповідач [PERSON] додатково зазначила, що дитина сприймає позивача як батька і називала його тільки «папа». При цьому не слухала ні позивача, ні її. Позивач з дитиною проводив свій час, вони малювали, каталися. Коли позивач приходив з роботи, дитина звала його, аби він з нею грався. Сварки в сім`ї виникали у зв`язку з тим, що позивач повертався з роботи додому напідпитку. Ініціатива зареєструвати шлюб та усиновити дитину належала позивачу. Вона також хотіла, щоб у дитини був батько, тим паче, дитина «потягнулася» до нього, але щодня мову про це не вели. Більше того, її матір відмовляла позивача від усиновлення, але він запевнив останню, що все буде добре. Сам ходив у службу у справах дітей, дізнався, які документи необхідні. Потім вони сходили туди удвох. Розпочали збирати документи. Матір позивача про це знала, відповідач особисто розповіла їй усе в ході телефонної розмови. Вона не заперечувала. Спілкуватися із батьками та сестрою відповідач позивачу не забороняла. 26 травня 2020 року, за три дні до свого дня народження, позивач забрав свої речі і пішов з дому. Вона телефонувала йому на день народження, але він кинув слухавку. Після цього спроб примиритися з ним відповідач не вчиняла. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації - Веретик С.П. у судовому засіданні підтримав висновок щодо недоцільності скасування усиновлення та відповідності його інтересам дитини, поданий Службою у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації на виконання ухвали суду від 01 вересня 2021 року. Представник третьої особи - Черкаського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Світлана Босенко, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, однак скерувала на офіційну електронну адресу суду клопотання про проведення розгляду справи без участі представника третьої особи, у якому самостійної позиції по суті спору не висловила, поклалася на розсуд суду /т. 2 а.с. 104/. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши вступне слово учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно і безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, суд виходить із таких міркувань. У судовому засіданні встановлено, що 15 червня 2019 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб /т. 1 а.с. 9-12/. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 24 жовтня 2019 року задоволено заяву [PERSON] про усиновлення; оголошено громадянина України [PERSON] , [INFO] , народженого в місті Черкаси, усиновителем [PERSON] , [INFO] , народженої в с. Червона Слобода Черкаського район Черкаської області; ухвалено змінити прізвище та по-батькові [PERSON] , [INFO] , та внести зміни до актового запису № 45, складеного 18 травня 2015 року Виконавчим комітетом Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області, про народження [PERSON] , замінивши прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », по-батькові з « [PERSON] » на « [PERSON] »; вирішено внести зміни до актового запису № 45, складеного 18 травня 2015 року Виконавчим комітетом Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області, про народження [PERSON] , у частині зазначення відомостей про батька, вказавши батьком « [PERSON] , громадянин України». В іншій частині актовий запис № 45, складений 18 травня 2015 року Виконавчим комітетом Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області, залишено без змін /т. 1 а.с. 13-16/. Дане рішення суду набрало законної сили 26 листопада 2019 року. Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що [PERSON] фактично виконує батьківські обов`язки відносно дитини своєї дружини, займається її вихованням, моральним та духовним розвитком, оздоровленням. Між ними склалися гармонійні стосунки. Дитина вважає його своїм батьком. Мати дитини не заперечує проти усиновлення. Усиновлення [PERSON] , [INFO] , [PERSON] відповідає інтересам малолітньої дитини, а заявник здатний забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини. На підставі рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 жовтня 2019 року Червонослобідською сільською радою Черкаського району Черкаської області внесені зміни до актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , № 45 від 18 травня 2015 року, згідно яких батьком зазначено [PERSON] , змінено прізвище дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] », а також змінено по-батькові дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] ». З копій довідок, виданих виконавчим комітетом Степанківської сільської ради Черкаського району Черкаської області, № 286/02-25 та № 287/02-25 від 16 березня 2021 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] у період з 06 серпня 2019 року до 06 серпня 2020 року були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , за якою зареєстрований позивач у справі [PERSON] /т. 1 а.с. 24, 25/. 07 жовтня 2020 року за заявою [PERSON] Черкаським районним судом Черкаської області видано судовий наказ, яким стягнено зі [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття /т. 1 а.с. 18, 19/. Постановою головного державного виконавця Черкаського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яворського О.М. від 10 листопада 2020 року відкрито виконавче провадження на підставі судового наказу № 2-н/707/86/20 про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття /т. 1 а.с. 23/. Відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] від 16 серпня 2007 року, 10 серпня 2010 року [PERSON] прийнято електромонтером з ремонту повітряних ліній електропередач ВАТ «Черкасиобленерго». У подальшому ВАТ «Черкасиобленерго» було перейменовано у ПАТ «Черкасиобленерго». На вказаному підприємстві позивач працює до даного часу /т. 1 а.с. 26-28/. З копій звітів про здійснення відрахування та виплати № 365/17-01 від 19 січня 2021 року та № 2198/17-01 від 15 березня 2021 року вбачається, що на підставі судового наказу № 2-н/707/86/20 провадиться стягнення аліментів із суми заробітку [PERSON] на користь [PERSON] . Зокрема, за період листопад 2020 року - грудень 2020 року із нього було утримано 11 336 грн 74 коп., а за період січень 2021 року - лютий 2021 року - 6 036 грн 11 коп. /т. 1 а.с. 29,30/. 01 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася до Черкаського районного суду Черкаської області з позовною заявою про розірвання шлюбу між нею та [PERSON] . В обґрунтування позову зазначила, що з травня 2020 року їхня сім`я існує формально, так як спільне життя з відповідачем не склалося. Відповідач ігнорує сімейні узи, веде аморальний спосіб життя, не надає матеріальну допомогу малолітній дитині. У них виявилися різні погляди на сімейне життя /а.с. 20/. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /т. 1 а.с. 9-12/. З довідки, виданої виконавчим комітетом Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області, № 872/02-23 від 08 червня 2021 року вбачається, що [PERSON] у період з квітня 2019 року до 26 травня 2020 року проживав без реєстрації за адресою: [ADDRESS] /т. 1 а.с. 60/. Відповідно до копії довідки управління праці та соціального захисту населення Черкаської РДА Черкаської області № 1707/06-25 від 26 вересня 2019 року, [PERSON] дійсно перебувала на обліку в даній установі та отримувала допомогу на дітей одиноким матерям згідно Закону України «Про державну соціальну допомогу сім`ям з дітьми» на [PERSON] , 2015 року народження, з 01 травня 2015 року до 30 червня 2018 року /т. 1 а.с. 17/. У висновку Черкаської районної державної адміністрації Черкаської області № 2547/01-34 від 19 жовтня 2021 року щодо недоцільності скасування усиновлення та відповідності його інтересам дитини зазначено, що відповідач [PERSON] 02 серпня 2019 року надала засвідчену нотаріально письмову згоду на усиновлення її чоловіком [PERSON] її дитини [PERSON] . Усиновлення здійснено без згоди дитини, оскільки на час усиновлення дитині було чотири роки, факту свого усиновлення малолітня [PERSON] не усвідомлювала. Під час обстеження умов проживання малолітньої [PERSON] , яке було здійснено 27 серпня 2019 року, встановлено, що мати та вітчим дитини створили усі необхідні умови для її повноцінного життя, виховання та всебічного розвитку. Орган опіки та піклування Черкаської районної державної адміністрації надав висновок про доцільність усиновлення [PERSON] та відповідність його інтересам дитини [PERSON] , [INFO] , - доньки його дружини [PERSON] , від 27 серпня 2019 року № 704/01-39. [PERSON] були роз`яснені умови усиновлення, права та обов`язки, що виникають внаслідок усиновлення. Свої наміри щодо усиновлення він підтвердив у суді. Враховуючи інтереси дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з відсутністю обставин, передбачених статтями 236 і 238 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування Черкаської районної державної адміністрації вважає недоцільним скасування усиновлення щодо малолітньої [PERSON] , [INFO] , оскільки скасування усиновлення істотно порушить інтереси дитини /т. 1 а.с. 113-115/. Також, судом оглянуто ксерокопії фотокарток, долучених [PERSON] до відзиву на позовну заяву /т. 1 а.с. 61-69/. Позивач у справі [PERSON] у судовому засіданні під час дослідження письмових доказів підтвердив, що на фото зображені він, відповідач та малолітня [PERSON] . Додатково зазначив, що дані фото зроблені у фотостудії. Коли саме, пригадати не зміг, однак вказав, що їх було зроблено після реєстрації шлюбу з відповідачем. При цьому, суд не бере до уваги надані позивачем копію довідки секретаря судових засідань Костроміної Л.В. від 20 листопада 2020 року /а.с. 21/, а також копії телефонограм від 23 листопада 2020 року в справі № 707/2102/20 /а.с. 22/, оскільки вони у розумінні вимог статті 77 ЦПК України не є належними доказами, так як не містять інформації щодо предмета доказування. Крім того, за клопотаннями сторін у судовому засіданні були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що позивач у справі є його сином. Усиновлення відбулося «під натиском» [PERSON] , яка постійно говорила: «Давай усиновимо». Усиновили. Відразу після цього виникли сімейні проблеми. [PERSON] обзивала його сина і п`яницею, і як тільки хотіла. Коли син їхав у відрядження, [PERSON] вважала, що він їде «гулять з дівчатами». Відповідаючи на запитання учасників судового процесу та суду, свідок зазначив, що до реєстрації шлюбу син із [PERSON] зустрічалися буквально місяць. У той час він проживав у будинку [PERSON] в с. Червона Слобода. Це був його перший шлюб. Син говорив про те, що у [PERSON] є неповнолітня дитина. До дитини він ставився нормально, вона перепоною для укладення шлюбу не була, однак зробити дитині зауваження він не міг, так як проти цього заперечувала [PERSON] , говорила: «Вона тобі ніхто». Одного разу, коли свідок приїхав до них, колишня онучка сказала: «Я не хочу, щоб цей був тут, нехай він їде». Про усиновлення його сином дитини йому стало відомо після їхнього одруження зі [PERSON] . Син приїхав у гості і повідомив: « Папа , я буду усиновляти дитину». Після усиновлення син ставився до дитини як до рідної. Дитина також нормально спілкувалася із ним. Спочатку не називала його ніяк, а потім називала «папа». Свідок [PERSON] дала суду покази, у яких зазначила, що і позивача, і відповідача знає добре, працювала із ними в ПАТ «Черкасиобленерго», а із мамою позивача [PERSON] працювала в одній «битовці». У 2017 році [PERSON] прийшла до них на роботу і відразу при знайомстві повідомила, що самостійно виховує донечку 4 років. Якось [PERSON] сказала, що хоче почепити люстру, однак не має до кого звернутися. [PERSON] відповіла, що якщо вона ( [PERSON] ) не проти, запитає у сина, може він допоможе. Потім свідок дізналася, що [PERSON] із [PERSON] «розписалися». Зателефонувала [PERSON] і сказала: « Можеш мене привітати, [PERSON] женився». Те, що вони зустрічалися, тримали у таємниці. Пізніше [PERSON] розповіла, що [PERSON] усиновив дитину, вона була цим задоволена. Десь через рік, зі слів матері [PERSON] і розмов на роботі, їй стало відомо про те, що [PERSON] із [PERSON] розійшлися і він платить аліменти на «чужу дитину». Свідок [PERSON] , будучи допитаною у судовому засіданні, пояснила, що позивач у справі є її рідним братом. Про усиновлення ним дитини вона дізналася лише після того, як брат став сплачувати аліменти, оскільки він про це ні з ким не розмовляв і нічого нікому не говорив. Після одруження брат взагалі з нею майже не спілкувався, навіть у гості не міг прийти. Коли він заходив до неї, йдучи додому з роботи, [PERSON] скандалила. Коли брат їй телефонував, [PERSON] казала: « Чого ти туди дзвониш, навіщо вони тобі треба?». Про те, що у брата на роботі є дівчина, вона дізналася від мами. Із [PERSON] познайомилася у день весілля. Про те, що у [PERSON] є донька, знала. Питання усиновлення дитини брат з нею не обговорював. Однак колись між ними була розмова, у якій він повідомив, що [PERSON] із ним на цю тему розмовляла, що вона б цього хотіла, але вони ні до чого не домовились. Більше на цю тему вони з братом не спілкувалися. Він нормально відносився до дитини. Дитина називала його «папою». Коли вона запитала у брата, чому було прийнято таке рішення, він відповів, що [PERSON] із своєю мамою поговорили із дитиною і наказали їй так його називати. Спочатку вона називала його « [PERSON] ». Дитина не відносилася до брата як до батька. Вона була хорошою, коли їй було щось від нього потрібно. Коли брат намагався робив їй зауваження, це присікалося [PERSON] : «Не чіпай, не займай, не лізь, хто вона тобі». Вони розійшлися, бо брату набридло бути «приживайлом», «прийомишем», «принеси-подай іди не заважай». Він не міг приїхати ні до неї, ні до батьків, ні на Різдво до бабусі, бо [PERSON] так хотіла. Від допиту у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] позивач та його представник відмовилися. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що відповідач у справі є її подругою, кумою. Після того, як [PERSON] з [PERSON] одружилися, [PERSON] захотів усиновити її дитину. Це було його власне бажання. Його ніхто до цього не спонукав і не підштовхував. Дані обставини їй відомо зі слів [PERSON] та її покійної мами. Дитина ставилася до [PERSON] як до батька, називала його «папою». Це вона особисто чула, коли приїжджала в гості. Бачила, як вони спілкувалися. Дитина раділа, коли [PERSON] повертався з роботи, вони гралися разом. Конфліктів між ними не бачила. [PERSON] також відносився до дитини як до власної. Дивився за нею, грався. Як батько. Про їхнє розлучення дізналася від [PERSON] . З її слів, [PERSON] почав пити, їздити до батьків і відключати телефон, а вона йому телефонувала, шукала. Свідком сварок між [PERSON] та [PERSON] не була. Свідок [PERSON] дала суду покази, у яких зазначила, що відповідач у справі є її сусідкою, кумою. Коли [PERSON] «розписалася» з [PERSON] , її не було в м. Черкаси. Про це вона дізналася від [PERSON] . Потім познайомилася із [PERSON] . На городі із ним зустрічалися. Бачила часто, як він із [PERSON] гуляв. [PERSON] нормально відносився і до [PERSON] , і до [PERSON] . Вона ніколи не чула, щоб [PERSON] кричав на [PERSON] . Дитина називала його «папа [PERSON] », не ображала. Причина, чому вони розійшлися зі [PERSON] , їй відома. Зі слів [PERSON] , [PERSON] «почав вживати». Одного разу вона сама бачила, як [PERSON] кричала на нього. Крім того, їй телефонувала [PERSON] і розповідала, що [PERSON] , коли вип`є, їде до батьків і не попереджає про це. [PERSON] тоді хвилюється, телефонує йому, а він слухавку не бере. [PERSON] ставилася до [PERSON] , як до свого рідного чоловіка. Від допиту у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] відповідач та її представник відмовилися. За змістом частини восьмої статті 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї, забезпечує охорону прав матері та батька. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Статтею 207 Сімейного кодексу України передбачено, що усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 232 Сімейного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. У статті 236 Сімейного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що усиновлення визнається недійсним за рішенням суду, якщо воно було проведене без згоди дитини та батьків, якщо така згода була необхідною. Усиновлення визнається недійсним за рішенням суду, якщо усиновлювач не бажав настання прав та обов`язків, які виникають у результаті усиновлення (фіктивне усиновлення). Усиновлення може бути визнане недійсним за рішенням суду, якщо воно було проведене на підставі підроблених документів. Усиновлення може бути визнане недійсним за рішенням суду у разі відсутності згоди на усиновлення осіб, зазначених у статтях 220-222 цього Кодексу. Якщо одним із подружжя усиновлена дитина другого з подружжя, усиновлення може бути визнане недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що на момент усиновлення другий із подружжя не мав наміру продовжувати з ним шлюбні відносини. Відповідно до частин першої-другої, частини п`ятої статті 237 Сімейного кодексу України усиновлення, визнане недійсним, анулюється з моменту його здійснення. У разі визнання усиновлення недійсним припиняються права та обов`язки, які виникли раніше і встановлені законом для усиновлювача, його родичів та усиновленої дитини. У разі визнання усиновлення недійсним відновлюються прізвище, ім`я та по батькові дитини, які вона мала до усиновлення. За бажанням дитини вона має право надалі іменуватися прізвищем, ім`ям та по батькові, які вона одержала у зв`язку з усиновленням. Згідно з приписами статті 240 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним мають батьки, усиновлювач, опікун, піклувальник, орган опіки та піклування, прокурор, а також усиновлена дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Отже, в контексті положень про усиновлення та батьківство, усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов`язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися питаннями її виховання та розвитку таким чином і обсягом, яке в мінімальному значенні закріплено у законодавстві та диктується загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема, і на її прохання у звичайних побутових обставинах. Суд наголошує на тому, що прояв волі та стійкого прагнення позивача на усиновлення було неодноразово перевірено компетентними органами у межах процедури усиновлення, у тому числі судом. Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Стаття 9 Конвенції про права дитини передбачає, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з частинами 1, 2 статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей (переглянута), ратифікованої Законом України № 3017-VI від 15 лютого 2011 року, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом. Підсумовуючи наведене, можна дійти висновку, що завдання інституту усиновлення полягає у формуванні стабільних та гармонійних умов життя усиновленої дитини, тому, насамперед, стабільними і незмінними повинні бути самі відносини, які виникли внаслідок факту усиновлення. Припинення таких відносин може тяжко травмувати дитину та істотно відобразитися на її інтересах. Поняттям «невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини» охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача; виявлення після усиновлення розумової неповноцінності або спадкових відхилень у стані здоров`я дитини, які істотно утруднюють або унеможливлюють процес виховання, про наявність якого усиновлювач не був попереджений при усиновленні; поновлення у дієздатності батьків дитини, до яких вона була дуже прив`язана і не може забути про них після усиновлення, що негативно впливає на її емоційний стан. У судовому засіданні позивач не заперечував той факт, що дитина називала його батьком. Зазначав, що взаємовідносини у нього з дитиною були довірливі, він докладав зусиль, аби їх налагодити. Вони спілкувалися з малолітньою [PERSON] , старилися не сваритися. Допитані у судовому засідання в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили те, що у позивача з донькою [PERSON] склалися добрі стосунки, позивач відносився до неї як до рідної, а вона до нього як до батька. Згідно з пунктом 3 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного, суд констатує, що позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами той факт, що на момент усиновлення відповідач не мала наміру продовжувати з ним шлюбні відносини. Твердження позивача про те, що шлюб із ним відповідач уклала виключно з метою покращення своїх матеріальних умов та оформлення дитині «існуючого» батька, і зробила все для того, щоб потім розірвати його та отримати гарантовані аліменти, які набагато перевищують розмір отримуваної нею до того допомоги від держави, є недоведеними і ґрунтуються на припущеннях. Зокрема, належних та допустимих доказів розміру отримуваних відповідачем у справі [PERSON] доходів станом на момент реєстрації шлюбу між сторонами, що дали б можливість суду достовірно встановити матеріальний стан останньої у вказаний період часу, суду не надано, клопотань про їх витребування не заявлено. Посилання позивача на конфліктні відносини між сторонами, їхнє окреме проживання та неможливість забезпечення з його боку належного виховання усиновленій дитині, не доводять існування між позивачем та дитиною стосунків, які роблять неможливими виконання ним своїх батьківських обов`язків, та не свідчать про невідповідність усиновлення інтересам дитини. Відсутність спілкування із усиновленою дитиною у даному випадку обумовлена виключно волею усиновлювача - позивача у справі. Також, суд враховує, що позивач сам «залишив» відповідача 26 травня 2020 року, чим проявив ініціативу до фактичного припинення шлюбних відносин, які тривали із квітня 2019 року. Суд вважає, що небажання [PERSON] займатися вихованням доньки на даний час та звернення до суду з цим позовом зумовлено намірами уникнути сплати аліментів на утримання [PERSON] , на несправедливості стягнення яких наголошувалося стороною позивача в ході розгляду справи. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що на час усиновлення позивачем дитини, відповідач не мала наміру припиняти шлюбні відносини із ним та ініціювати розлучення. Відтак, позивачем не доведено наявності підстав для визнання усиновлення недійсним, передбачених статтею 236 Сімейного кодексу України, а тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58). Інші аргументи та доводи сторін специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються і не здатні вплинути на рішення суду. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у справі суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed