Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зняття\~арешту з\~майна. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 25 липня 2009 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 22 квітня 2019 року розірваний. Під час шлюбу у них народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] \~та син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що у грудні 2017 року ними як подружжям, на підставі договору купівлі-продажу був придбаний житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами в [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 253905836 від 22 квітня 2021 року власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Вказує, що після розірвання шлюбу відповідач будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей не надавав, у зв`язку з чим позивач була змушена звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів. Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 29 жовтня 2018 року з [PERSON] в користь позивача стягнуто аліменти на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1000 грн щомісячно на кожну дитину, починаючи з 03 вересня 2018 року до досягнення дітьми повноліття. З моменту призначення аліментів по теперішній час [PERSON] не здійснено жодного платежу в рахунок сплати аліментів в результаті чого, станом на січень 2022 року утворилась заборгованість за аліментами в розмірі 89802,67 грн. 20 травня 2019 року державним виконавцем Рожищенського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Волинській області Грущук М. В. в рамках виконавчого провадження № 58234866 на нерухоме майно [PERSON] було накладено арешт, зокрема на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що всі необхідні витрати щодо матеріального забезпечення дітей здійснює одна. Між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності. Проте, враховуючи те, що відповідач жодної участі в утриманні дітей не приймає, має заборгованість за аліментами у великому розмірі, позивач просить здійснити поділ спільного майна подружжя відійшовши від принципу рівності часток. В порядку поділу спільного сумісного майна просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS] та зняти арешт з житлового будинку, який накладено 20 травня 2019 року державним виконавцем Рожищенського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Волинській області Грущук М. В. в рамках виконавчого провадження № 58234866. Ухвалою судді Рожищенського районного суду Волинської області від 26 квітня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання 19 травня 2022 року о 11 год 00 хв. Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 19 травня 2022 року за клопотанням представника позивача підготовче засідання відкладено на 11 год 00 хв 08 червня 2022 року. Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 08 червня 2022 року у зв`язку з відсутністю відомостей про вручення відповідачу повідомлення про дату, час та місце розгляду справи підготовче засідання відкладено на 15 год 00 хв 23 червня 2022 року. Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 04 серпня 2022 року за клопотанням представника позивача підготовче засідання відкладено на 10 год 30 хв 22 серпня 2022 року. Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 22 серпня 2022 року заяву позивача про збільшення позовних вимог залишено без руху і надано позивачу строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня вручення копії ухвали про залишення заяви без руху. Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 13 вересня 2022 року прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог та залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Рожищенський відділ державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Підготовче засідання відкладено на 11 год 00 хв 07 жовтня 2022 року. Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 07 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13 год 30 хв 01 листопада 2022 року. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали з підстав зазначених в позовній заяві та просили позов задовольнити. Надали пояснення близькі за змістом до обґрунтувань позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково. Пояснив, що не заперечує щодо поділу будинку в рівних частках. Вказав, що аліменти не сплачує і будь-якої допомоги дітям не надає оскільки не має такої можливості. Зазначив, що згідний подарувати дітям будинок в рахунок погашення заборгованості за аліментами. В судових дебатах суд нічого не просив. Третя особа, яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору,\~на стороні\~відповідача Рожищенський відділ державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в судове засідання не з`явився. 10 листопада 2022 року представник третьої особи подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд ухвалив розглядати справу за відсутності третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Заслухавши позивача, представника позивача та відповідача, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, доходить такого висновку. Судом встановлено, що сторони з 25 липня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 22 квітня 2019 року розірваний. Під час шлюбу у сторін народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . В період перебування сторін у шлюбі, 06 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Рожищенського районного нотаріального округу Матвійчук С. П. та зареєстрований в реєстрі за № 1769. З копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 253905836, сформованого 22 квітня 2021 року судом встановлено, що на підставі вищевказаного Договору, приватним нотаріусом Рожищенського районного нотаріального округу Матвійчук С. П. за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок в [ADDRESS] . З пояснень сторін в судовому засіданні судом встановлено, що відповідач після розірвання шлюбу в добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дітей не надавав, тому позивачка змушена була звернутись до суду позовом про стягнення аліментів. Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 29 жовтня 2018 року з [PERSON] в користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1000 грн щомісячно на кожну дитину, починаючи з 03 вересня 2018 року до досягнення дітьми повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з врахуванням індексації відповідно до закону З моменту призначення аліментів вересня 2018 року та станом на 31 жовтня 2022 року [PERSON] не здійснено жодного платежу в рахунок сплати аліментів в результаті чого утворилась заборгованість за аліментами в розмірі 116378,67 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів сформованим старшим державним виконавцем Рожищенського ВДВС у Луцькому районі Волинської області ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) Мельничуком Л. М. 20\~травня 2019\~року державним\~виконавцем Рожищенського\~районного відділу\~державної виконавчої\~служби Головного\~територіального управління\~юстиції \~Волинській \~області \~Грущук \~М.\~ В.\~ в\~ рамках\~виконавчого провадження\~№ 58234866\~на нерухоме\~майно відповідача\~ [PERSON] \~було накладено\~арешт,\~що підтверджується\~записом у\~копії Інформації\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~та Реєстру\~прав власності\~на нерухоме\~майно,\~Державного реєстру\~Іпотек,\~Єдиного реєстру\~заборон відчуження\~об`єктів\~нерухомого майна\~щодо об`єкта\~нерухомого майна,\~сформованої 31\~жовтня 2022 року № 313822868. Позивач [PERSON] з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом від 08 листопада 2022 року № 413. З довідок, виданих т.в.о. директора комунального закладу загальної середньої освіти «Рожищенський ліцей № 4» Рожищенської міської ради Зелінської Л. від 01 листопада 2022 року № 125, 126 встановлено, що [PERSON] навчається в 7 класі Рожищенського ліцею № 4, а [PERSON] навчається в 5 класі Рожищенського ліцею № 4. Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що спірне домоволодіння набуте сторонами за час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Накладений арешт на житловий будинок порушує її право на володіння, користування та розпорядження власним майном. З метою захисту свого права власності просить суд здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя відійшовши від принципу рівності часток і визнати за нею право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та зняти арешт на будинок, накладений 20 травня 2019 року державним виконавцем Грущук М. В. в рамках виконавчого провадження № 58234866. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України) та Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Відповідно до ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2, 3 ст.\~70\~СК України при вирішенні\~спору про\~поділ майна\~суд може\~відступити від\~засади рівності\~часток подружжя\~за обставин,\~що мають\~істотне значення,\~зокрема якщо\~один із\~них не\~дбав про\~матеріальне забезпечення\~сім`ї,\~ухилявся від\~участі в\~утриманні дитини\~(дітей),\~приховав,\~знищив чи\~пошкодив спільне\~майно,\~витрачав його\~на шкоду\~інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці 3 п. 30\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою\~статті 70 СК України\~в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша\~статті 60 СК України). Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених ч. 2, 3 ст. 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріальне забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. Обов`язок, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ч. 2, 3 ст. 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя. З матеріалів\~справи судом\~встановлено,\~що відповідач\~не виконує\~рішення Рожищенського\~районного суду\~Волинської області\~від 29\~жовтня 2018\~року про\~стягнення з\~нього аліментів\~на неповнолітніх\~дітей \~сина [PERSON] \~та сина\~ [PERSON] ,\~що призвело\~до утворення\~заборгованості в\~розмірі 116378,67 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, наданим Рожищенським відділом державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). З наданих\~пояснень сторін\~в судовому\~засіданні встановлено,\~що неповнолітні\~діти сторін\~перебувають на\~повному утриманні\~позивача,\~відповідач не\~ствердив,\~що приймає\~участь у\~матеріальному забезпеченні\~та вихованні\~дітей.\~Не цікавиться\~фізичним,\~розумовим,\~духовним,\~моральним і\~соціальним розвитком\~своїх дітей. Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що він не утримує дітей через важкий матеріальний стан, оскільки обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому суд враховує аргументи позивача, наведені нею на підтвердження обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, оскільки такі не спростовані стороною відповідача та підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст. 77-79 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Оскільки діти сторін проживають разом з матір`ю, а [PERSON] є їх батьком відтак на нього покладено однаковий з [PERSON] обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своїх дітей. Разом з тим, суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Суд вважає, що позбавлення відповідача права власності на спірний будинок за умови відсутності в останнього іншого житла буде становити для нього надмірний тягар, неспіврозмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулюють дані правовідносини, суд доходить переконання про доведеність обставин, передбачених ч. 2, 3 ст. 70 СК України, за яких суд може при поділі спільного майна подружжя відступити від засад рівності часток подружжя, а саме, ухилення відповідача від участі в утриманні дітей. За таких обставин, оскільки спірний житловий будинок був набутий сторонами за час шлюбу в інтересах сім`ї і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ураховуючи наявність обставин відступу від засад рівності часток подружжя, беручи до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла, суд доходить висновку, що позов в частині поділу майна подружжя необхідно задовольнити частково, відступити від рівності часток та визнати за позивачем право власності ѕ частки житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS] . Вирішуючи заявлені позивачем вимоги про зняття арешту з житлового будинку, суд доходить такого. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 15, 16 ЦПК України\~розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про звільнення майна з-під арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Пунктами 1, 2 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються\~Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Частинами 1 та 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Згідно з ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. В одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. При цьому, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно. Враховуючи, що суд у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнав за позивачем [PERSON] право власності на 3/4 частки спірного житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, тому вимоги позивача про зняття арешту з ѕ часток житлового будинку необхідно задовольнити. Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~cудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір на загальну суму 2131,17 грн, з яких: 1138,77 грн судового збору за вимогу про визнання права власності на нерухоме майно та 992,40 грн за вимогу про зняття арешту з майна. Разом з тим, оскільки позов задоволено частково (75%), тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1598,37 грн (2131, 17 х 75% = 1598,37) судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial