Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

У позовній заяві представник позивача [PERSON] адвокат Климович Т.Д. просить ухвалити рішення про: - встановлення факту спільного не проживання [PERSON] , яка померла [INFO] , з її батьком [PERSON] , який помер [INFO] , станом на дату відкриття спадщини по [ADDRESS] ; - визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області Клекоцюк А.Д. 24 травня 2021 року та зареєстрованого в реєстрі за № 230; - скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індекс-ний но 58305074 від 24 травня 2021 року; - визнання за позивачем [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом на Ѕ житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . Заявлені вимоги представник обґрунтувала тим, що після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частки майна, яке складається з житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] та земельних ділянок. Позивач померлому [PERSON] доводилася дружиною та спадщину прийняла в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки разом із ним проживала. Для оформлення спадкових прав на спадкове майно позивач звернулась до нотаріуса, однак нотаріус видала їй оспорюване свідоцтво про право на спадщину лише на 1/4 частки указаного нерухомого майна, а спадкоємцем іншої частини спадщини зазначила дочку померлого [PERSON] , яка померла [INFO] . При видачі цього свідоцтва і визначення кола спадкоємців, які мають право на спадщину, зокрема дочки померлого [PERSON] , нотаріус керувалась виключно тим, що остання на момент відкриття спадщини була зареєстрована за місцем проживання спадкодавця, при цьому, не прийняла до уваги надані довідки органу місцевого самоврядування про те, що на момент смерті [PERSON] . [PERSON] разом зі спадкодавцем не проживала. [PERSON] після одруження із відповідачем [PERSON] у 2006 році виїхала на проживання в село Кульчин-2 Жидичинської сільської ради, де проживала до дня своєї смерті, а у спадковому будинку була лише зареєстрованою. Після смерті [PERSON] заяви про прийняття спадщини [PERSON] у встановлний законом шестимісячний строк не подавала. За таких обставин [PERSON] вважається такою, що не прийняла спадщину, відповідно, не має права на спадкове майно, через що видане нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, у якому вона вказана спадкоємцем 1/4 частки спадкового майна, підлягає скасуванню, оскільки порушує спадкові майнові права позивача. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції вказав, що 18 червня 2006 року зареєстрував шлюб із дочкою спадкодавця [PERSON] . [PERSON] та фактично з 2007 року почали проживати з батьками дружини по [ADDRESS] . Оскільки будинок був у занедбаному стані провів у ньому капітальний ремонт (замінив, вікна, двері, дах, штукатурку, електропроводку тощо). У 2013 році придбав земельну ділянку в [ADDRESS] та в кінці 2014 року розпочав будівництво будинку. На період будівництва дружина приїздила в село Кульчин-2, а решту часу проживала з батьками в селищі Головне. Як батько дружини, так і мати, були особами похилого віку, тому дружина вимушена була більшу частину часу проводити із батьками, щоб допомагати по господарству. Крім цього, дружина [PERSON] хворіла епілепсією, через що не могла перебувати дома одна, тому у період його відряджень по роботі (працює водієм-сапером ДСНС) постійно перебувала у батьків. Додані до позову довідки про те, що він та дружина не проживали в селищі Головне, а проживали в селі Кульчин-2, вважає неналежними доказами, оскільки на той час бралися виключно для нарахування субсидії, а органи місцевого самоврядування, ідучи людям на зустріч, писали ці дані зі слів. Вважає, що позивачем не надано достовірних і обґрунтованих доказів на підтвердження того, що його дружина [PERSON] не проживала за місцем своєї реєстрації. Також зазначив, що спору між дружиною та її матір`ю, позивачем [PERSON] , ніколи не було. Цей спір виник фактично через те, що брат дружини [PERSON] , який усе своє свідоме життя прожив у Росії, вирішив, що усе спадкове майно повинне належати лише йому, при цьому не вклавши у нього жодної копійки і тим самим позбавивши його неповнолітню дочку спадкового майна. Висловив сумнів стосовно права позивача на спадкування майна померлого [PERSON] з огляду на розбіжності по наявних документах у її даних по-батькові та року народження. Просив застосувати строк позовної давності, який вважає, що позивач пропустив, оскільки від дати смерті [PERSON] минуло більше шести років, а після смерті його дружини [PERSON] - більше чотирьох років. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Климович Т.Д. позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Попередньо електронною поштою надіслав заяву, у якій вказав про неможливість прибути на розгляд справи в силу роз`їзного характеру своєї роботи та просив відмовити у задоволенні позовних вимог через їх невідповідність дійсним обставинам. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Ковельського районного нотаріального округу Клекоцюк А.Д. на розгляд справи не з`явилась про причини неявки не сповістила. Представник Головненської селищної ради Ковельського району Волинської області як органу опіки та піклування Цип`ящук Л.П. в судовому засіданні вказала на те, що інформацією щодо проживання [PERSON] разом із батьками в селищі Головне на дату відкриття спадщини у 2016 році після смерті батька [PERSON] . Головненська селищна рада не володіє. Разом із цим ствердила, що неповнолітня дочка [PERSON] [PERSON] у шкільному навчальному закладі (ліцеї) на території селища Головне ніколи не навчалась. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] . Відповідно до довідки Головненської селищної ради від 25 жовтня 2008 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, до складу якого входить житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] доводилась спадкодавцю [PERSON] дружиною, шлюб уклали 22 січня 1961 року, що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] . Відповідно до копії технічного паспорта датою будівництва житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] є 1973-1990 роки. Отже, на підставі ст.22 КпШС указане нерухоме майно належить подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. У зв`язку із цим до складу спадщини після смерті [PERSON] входить 1/2 житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] . До кола спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] відносяться дружина [PERSON] та діти: дочка [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 06 грудня 2011 року Головненською селищною радою, яким усе своє майно заповів [PERSON] та [PERSON] . Довідкою Головненської селищної ради від 25 жовтня 2018 року № 2460 стверджено, що на дату смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований по [ADDRESS] , де також були зареєстровані його: дружина [PERSON] , дочка [PERSON] , зять [PERSON] , внучка [PERSON] . Дочка спадкодавця [PERSON] 18 червня 2006 року уклала шлюб із [PERSON] та [INFO] у них народилась дочка [PERSON] . Із копії паспорта відповідача [PERSON] вбачається, що по [ADDRESS] він зареєстрований з 08 серпня 2016 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] . 05 листопада 2018 року позивач [PERSON] подала приватному нотаріусу Любомльського районного нотаріального округу Клекоцюк А.Д. заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна, яким у тому числі є житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] , а на 1/2 цього ж майна - свідоцтво про право власності згідно ст.63 Сімейного кодексу України. Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини у встановленому порядку і строки до нотаріуса не звертались. 10 лютого 2021 року приватний нотаріус Клекоцюк А.Д. видала позивачу [PERSON] свідоцтво про право власності на 1/2 частки житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] , як такого, що набуте подружжям за час шлюбу. 24 травня 2021 року приватний нотаріус Клекоцюк А.Д. видала позивачу спірне свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі № 230, на 1/4 частку указаного житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON] . У цьому свідоцтві також зазначено, що спадкоємцем іншої 1/4 частини спадкового будинку є дочка спадкодавця [PERSON] , яка успадкувала 1/2 частку спадщини та померла [INFO] . Позивач оспорює зазначене свідоцтво з тих підстав, що дочка [PERSON] не має права на спадкове майно, оскільки на час відкриття спадщини не проживала разом із спадкодавцем батьком [PERSON] , а лише була зареєстрована за однією із ним адресою, що у відповідності до положень ч.3 ст.1268 ЦК України не свідчить про прийняття нею спадщини. Здійснення права на спадкування врегульовано положеннями глави 87 ЦК України. Статтями 1217, 1218 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. За змістом ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно із ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У частині 3 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За приписами ст.ст.1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Таким чином, законодавством передбачено два способи прийняття спадщини: 1) шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини; 2) шляхом подання нотаріусу або уповноваженій посадовій особі органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини упродовж шести місяців від дня відкриття спадщини. За змістом ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що своєчасно прийняв спадщину. У справі достовірно встановлено, що [PERSON] на дату відкриття спадщини [INFO] була зареєстрована за однією адресою із спадкодавцем [PERSON] по [ADDRESS] . У пунктах 3.21, 3.22 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Разом із цим, у частині другій статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у чинній на дату відкриття спадщини 06.12.2016 редакції було передбачено, що реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами, або підставою для їх обмеження. У частині 3 цього ж Закону було визначено, що: - місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; - місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17, від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 зроблено висновок про те, що державна реєстрація позивача у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації. Таким чином, сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини. Ураховуючи наведене, сам по собі факт реєстрації [PERSON] за адресою місця відкриття спадщини після смерті її батька [PERSON] не може свідчити про прийняття нею спадщини у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України. Доводи позивача про наявність обставин не проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини є предметом доказування у цій справі у межах заявленого позову та мають значення для правильного вирішення цього спору. Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі наданих обома сторонами доказів встановлено таке. 26 жовтня 2018 року Головненська селищна рада видала довідки за № 2471, № 2467 про те, що [PERSON] та її дочка [PERSON] на день смерті [PERSON] , який помер [INFO] , були зареєстровані в будинку по [ADDRESS] , але фактично за вказаною адресою не проживали, а [PERSON] за цією адресою зареєстрований, а фактично ніколи там не проживав. В той же час, на адвокатський запит Головненська селищна рада надала відповідь від 02 вересня 2022 року за вих. № 2.1/238 про те, що документальні докази про не проживання [PERSON] та [PERSON] за вище вказаною адресою на день смерті [INFO] [PERSON] відсутні, оскільки погосподарські книги обліку домогосподарств по смт.Головне не ведуться, а довідка № 2471 від 26.10.2018 видавалася на вимогу дружини покійного [PERSON] . [PERSON] і вказані в цій довідці факти писалися з її слів. Крім довідок № 2471, № 2467 Головненська селищна рада на підставі акта показу свідків від 27.05.2021 [PERSON] та [PERSON] видала довідку № 718 про те, що [PERSON] та [PERSON] на день смерті [INFO] були зареєстровані по [ADDRESS] , але фактично за вказаною адресою не проживали і 06 грудня 2016 року по даний час там не проживали і не проживають. [PERSON] у посвідченій в Головненській селищній раді заяві від 01 вересня 2022 року відмовилась від своїх свідчень в акті від 27 травня 2021 року, вказавши, що [PERSON] та [PERSON] не проживали по місцю реєстрації на день складання акту, а вказати роки і скільки часу вони проживали за цією адресою не може, оскільки проживає на паралельній вулиці, а не по сусідству. З відповіді виконавчого комітету Луцької міської ради від 18 червня 2021 року № 41-14/20/2021 вбачається, що [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] та дочкою [PERSON] дійсно проживала на території Жидичинської сільської ради (с.Кульчин-2), проте не були зареєстровані, через що інформація про те з якого часу вони проживають на території цієї сільської ради відсутня. Допитана в судовому засіданні як свідок позивач [PERSON] та свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ствердили, що [PERSON] не проживала на час смерті [PERSON] по [ADDRESS] , а фактично проживала в селі Кульчин колишнього Ківерцівського району Волинської області. Зокрема, позивач [PERSON] у статусі свідка суду показала, що на момент смерті [PERSON] дочка [PERSON] не проживала разом із ними в селищі Головне. Після одруження дочка переїхала проживати з чоловіком [PERSON] в село Кульчин, де вони почали будувати будинок. Дочка ніде не працювала, отримувала пенсію по хворобі, її сім`ю забезпечував чоловік. Дочка приїздила до них лише в гості на два-чотири дні. У період перебування чоловіка у відрядженнях дочка проживала в с.Кульчині. Онука [PERSON] відвідувала дитячий садок та школу також в с.Кульчині, а не в смт.Головне. Сама ж свідок їздила до дочки в гості в с.Кульчин. Свідок [PERSON] , який є сином позивача [PERSON] та спадкодавця [PERSON] , суду показав, що сестра [PERSON] не проживала з батьком на день його смерті. Про смерть батька сестрі повідомили в телефонному режимі. З батьком проживала лише мати. Також показав, що сестра [PERSON] разом із дочкою приїздила до батьків лише в гості на декілька днів, після чого поверталася додому в село Кульчин, де з чоловіком приблизно у 2010 році побудували будинок. У 2012 році особисто приїздив до сестри в гості в село Кульчин. Свідок [PERSON] , який є сином позивача [PERSON] та спадкодавця [PERSON] суду показав, що після одруження сестра [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] відразу проживали на квартирі в селі Кульчині, а пізніше там же побудували будинок. У будівництві допомагав покійний батько. Сестра до батьків приїздила з дочкою з періодичністю у два місяці лише на декілька (2-3) днів, після чого поверталася додому в с.Кульчин або їх приїжджав забирати її чоловік [PERSON] . Також приїздила у період сезону ягід на два - три тижні, щоб заробити грошей. Після смерті батька сестра приїздила на сороковини по батькові та річницю його смерті. Свідок [PERSON] , яка позивачу доводиться невісткою, в судовому засіданні показала, що з родиною [PERSON] познайомилася у 2015 році. Під час цього знайомства [PERSON] та її чоловіка не було. У червні 2015 року свекруха запросила її до себе додому, оскільки мала приїхати [PERSON] з дочкою [PERSON] , щоб познайомитися. [PERSON] з сім`єю проживала в селі Кульчині, до батьків більшість приїздила з дочкою у період сезону ягід орієнтовно на десять днів, при потребі також допомагала батькам по господарству, приїздила на сезон збору картоплі, як і інші діти. Ще до смерті свекра [PERSON] вона їздила в гості до [PERSON] в с.Кульчин, у цей період [PERSON] був у відрядженні та [PERSON] сама собі давала раду. У день смерті свекра [PERSON] перший прийшов син [PERSON] , який зателефонував їм, а пізніше уже приїхала [PERSON] з чоловіком, які через три-чотири дні поїхали додому в село Кульчин, оскільки [PERSON] необхідно було на роботу. Після смерті свекра [PERSON] приїздила на сороковини та річницю по батькові, а також на сезон ягід. За загальними правилами доказування, визначеними ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи досліджені у справі докази, як кожен окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність позивачем належними, допустимими і достатніми доказами факту не проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] на момент відкриття спадщини після смерті останнього. Такий висновок ґрунтується на письмових доказах та показаннях свідків у їх сукупності з огляду на таке. Як встановлено в судовому засіданні, Головненська селищна рада не володіє достовірною інформацією щодо проживання чи не проживання [PERSON] за зареєстрованою адресою станом на дату смерті [PERSON] . Разом із цим, представник Головненської селищної ради як органу опіки та піклування ствердно вказала, що неповнолітня дочка [PERSON] [PERSON] , [INFO] , у шкільному закладі на території селища Головне ніколи не навчалась. Ураховуючи вік неповнолітньої [PERSON] станом на 06 грудня 2016 року, вбачаються підстави вважати, що на цю дату вона мала б відвідувати школу. Позивач [PERSON] як свідок вказала, що [PERSON] відвідувала дитячий садок та школу в с.Кульчині, а не в селищі Головне. Виконавчий комітет Луцької міської ради у своїй відповіді від 18 червня 2021 року також вказав, що [PERSON] разом з сім`є у складі чоловіка та дочки проживали в с.Кульчин-2 без реєстрації. Чоловік [PERSON] відповідач [PERSON] в силу характеру своєї роботи досить часто перебував у відрядженнях, про що особисто зазначив і відзиві. Відтак, наведені обставини, а також тривалість шкільного навчання з вересня по травень, необхідність виконання передбаченого ч.3 ст.150 СК України батьківського обов`язку, дають обгрунтовані підстави вважати, що [PERSON] як мати на дату аналізованих подій забезпечувала здобуття дитиною повної загальної середньої освіти не в населеному пункті свого місця реєстрації. Крім цього, громадянка [PERSON] , відмовившись від своїх свідчень в акті показів свідків від 27.05.2021, не підтвердила факту проживання [PERSON] разом із батьком на момент його смерті, а лише вказала на свою необізнаність стосовно фактичного місця проживання останньої. Натомість, громадянин [PERSON] , який також зазначений в акті показів свідків від 27.05.2021, від своїх свідчень щодо не проживання [PERSON] на день смерті [INFO] її батька [PERSON] не відмовився. Доказів того, що такі свідчення [PERSON] підписував під тиском, обманом чи іншим незаконним впливом суду не надано. Усі допитані судом свідки також без сумніву і вагань підтвердили ту обставину, що [PERSON] на час смерті батька [PERSON] не проживала разом із ним по [ADDRESS] . Належить зазначити, що кожен допитаний судом свідок дав чіткі, послідовні показання, жодних розбіжностей чи перекручень між їх показаннями не встановлено, тому недовіряти показанням цих свідків у суду немає жодних підстав. Водночас відповідач [PERSON] , заперечуючи позов, не надав належних та допустимих доказів того, що його дружина [PERSON] на день смерті [PERSON] проживала по місцю реєстрації. Додана ним до відзиву сама по собі заява [PERSON] про відмову від свідчень в акті не є достатнім доказом на підтвердження вказаної обставини та не спростовує інших досліджених у справі доказів. Наведені ним у відзиві обставини, у тому числі стосовно року будівництва будинку в с.Кульчин Ківерцівського району, належними доказами не підтверджені, тому судом до уваги не приймаються. Таким чином, на підставі викладеного суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність факту не проживання [PERSON] разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому заявлена позовна вимога у цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Оскільки в межах цієї справи доведено і встановлено факт не проживання [PERSON] разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, тому в силу вимог ч.3 ст.1268 ЦК України вона вважається такою, що не прийняла спадщину, а відтак не має права на спадщину. У зв`язку із цим вбачається, що виданим нотаріусом оспорюваним свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 травня 2021 року, зареєстрованим в реєстрі № 230, порушуються спадкові права позивача [PERSON] , оскільки у цьому свідоцтві зазначено, що спадкоємцем іншої 1/4 частини спадкового будинку є дочка спадкодавця [PERSON] , яка успадкувала 1/2 частку спадщини. За викладених обставин судом встановлено підстави для визнання цього свідоцтва недійсним. У частині 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. Отже, ураховуючи наведені законодавчі положення, рішення суду про визнання недійсними документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав є підставою для внесення запису про скасування державної реєстрації таких прав в силу їх припинення. У даному випадку, визнання оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним є самостійною підставою для проведення державної реєстрації необхідних записів у відповідні Державні реєстри, через що додатково не потребує ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації цих прав. З копії матеріалів справи до майна померлого [PERSON] вбачається, що приватний нотаріус при визначенні кола спадкоємців, що прийняли спадщину, зокрема, стосовно [PERSON] , та видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину виходила із факту реєстрації місця проживання останньої за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Факти, що мають юридичне значення, - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин, у даному ж випадку з питанням спадкування. Цим судовим рішенням встановлено юридичний факт не проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] , що як юридичний наслідок для [PERSON] підтверджує відсутність у неї права на спадкування після смерті [PERSON] , а для позивача [PERSON] - підтвердження тієї обставини, що вона є єдиним спадкоємцем, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщини після цього спадкодавця, що в кінцевому результаті є підставою для набуття нею права на усе спадкове майно спадкодавця [PERSON] . За таких обставин та з урахуванням положень ч.3 ст.1268 ЦК України встановлення вищевказаного юридичного факту свідчить про неприйняття [PERSON] спадщини, що є достатньою підставою для реалізації позивачем свого спадкового права на майно померлого [PERSON] в нотаріальному порядку шляхом отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом. Перешкод для реалізації позивачем свого спадкового права з урахуванням встановленого юридичного факту у нотаріальному порядку не встановлено і не вбачається. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання за позивачем права власності на спадкове нерухоме майно задоволенню не підлягають. У зв`язку із цим позов підлягає частковому задоволенню. Наведені відповідачем сумніви щодо права позивача на спадкування через наявність розбіжностей у її особистих даних по документах до уваги не приймаються, оскільки були предметом перевірки нотаріуса при заведенні спадкової справи. Зроблена відповідачем у відзиві заява про застосування строку позовної давності також є безпідставною з огляду на таке. Згідно із положеннями статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Нормами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом із цим, сукупний аналіз ст.261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності, серед іншого, повинен збігатися з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Аналіз фактичних обставин у цій справі дає підстави для висновку, що термін позовної даності належить обраховувати від дати видачі нотаріусом оспорюваного свідоцтва про право на спадщину - 24 травня 2021 року, адже саме з цього часу позивач дізналася про порушення її права та у зв`язку із цим виникнення правових підстав для звернення до суду за захистом своїх прав. Із цим позовом позивач звернулась до суду 11 липня 2022 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Крім цього, відповідно до пунктів 12 та 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦПК України строки, передбачені ст.257 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та строк дії воєнного, надзвичайного стану. Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі, пропорційному задоволеним вимогам.

Outcome: partial