Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

Позивачка звернулась з позовом до суду та просила виселити [PERSON] , [INFO] , з квартири [ADDRESS] . Окрім того просила зазначити в рішенні, що рішення є підставою для зняття [PERSON] , [INFO] , з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] є законною власницею квартири за [ADDRESS] , яка належить їй на праві особистої приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.10.2019 року, номер запису про право власності 33819269. В даній квартирі позивачка проживає разом з малолітнім сином, [PERSON] , [INFO] . Вказана квартира позивачу була подарована, що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування серії НОВ 291091 від 24.10.2019 року. Також разом з ними у квартирі проживає колишній чоловік позивачки, [PERSON] , [INFO] . Згідно акту, підписаного сусідами та завіреного ОСББ в квартирі за [ADDRESS] проживають [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , останній зайняв квартиру, яку зачиняє на замок. [PERSON] , [INFO] , на даний час не є членом сім`ї позивача. 21.12.2020 року рішенням Суворовського районного суду міста Одеси шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Але після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в квартирі, яка була подарована позивачу, та являється її приватною власністю. Він продовжує випивати, вчиняти сварки, систематично порушує правила співжиття та громадського порядку. Відповідач постійно принижує та ображає позивача грубими нецензурними словами, зловживає спиртними напоями, навіть погрожував розправою, внаслідок цього позивач з сином були вимушені переїхати та проживати у найнятій кватирі. Все це відбувається на очах малолітньої дитини, що негативно впливає на її емоційний стан, психічний та фізичний розвиток та негативно відображається на її навчанні. Тому [PERSON] вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав власника нерухомого майна. Ухвалою суду від 14 липня 2021 року відкрито загальне позовне провадження по справі. (а.с. 37,38). Ухвалою суду від 08 вересня 2022 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд справи по суті позову. (а.с. 72). В судове засідання позивач не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином, її адвокатом Бурега І. В. подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову. (а.с. 75). Відповідач в судове засідання не прибув, про розгляд справи обізнаний належним чином. Матеріали справи (а.с. 63), містять заяву відповідача [PERSON] з проханням відкласти розгляд справи до кінця воєнного стану, оскільки він проходить військову службу та може бути направлений на фронт. Судом двічі робились перерви в розгляді справи (15.06.22 та 08.09.22рр.) однак оскільки справа розглядається з порушення розумних строків її розгляду та приймаючи до уваги те, що [PERSON] так і не надав підтверджуючих документів несення служи під час воєнного стану, суд не вбачає підстав втретє відкладати розгляд справи. Відповідачем за час розгляду справи (близько півтора року) не надано відзиву на позовну заяву. З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Суд встановив наступні обставини. [PERSON] є законною власницею квартири за [ADDRESS] , яка належить їй на праві особистої приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.10.2019 року, номер запису про право власності 33819269. В даній квартирі позивачка проживає разом з малолітнім сином, [PERSON] , [INFO] . (а.с. 9,10). Вказана квартира позивачу була подарована, що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування серії НОВ 291091 від 24.10.2019 року. Також разом з ними у квартирі проживає колишній чоловік позивачки, [PERSON] , [INFO] . (а.с. 15). 21.12.2020 року рішенням Суворовського районного суду міста Одеси шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. (а.с. 16,17). Але після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в квартирі, яка була подарована позивачу, та являється її приватною власністю. Він продовжує випивати, вчиняти сварки, систематично порушує правила співжиття та громадського порядку. Відповідач постійно принижує та ображає позивача грубими нецензурними словами, зловживає спиртними напоями, навіть погрожував розправою, внаслідок цього позивач з сином були вимушені переїхати та проживати у найнятій кватирі. Все це відбувається на очах малолітньої дитини, що негативно впливає на її емоційний стан, психічний та фізичний розвиток та негативно відображається на її навчанні. Позивачка [PERSON] неодноразово зверталась до Суворовського відділу поліції з приводу застосування відповідачем фізичного насильства, образ та принижень, які здійснювались у присутності малолітньої дитини. (а.с. 12-14). Крім того, відповідач [PERSON] жодним чином не приймає участі в утриманні квартири, не платить кошти за користування житлом та комунальними послугами, все оплачує [PERSON] . Будь-які договора між позивачем та відповідачем, які б давали право останньому проживати у її квартирі не укладались. (а.с. 18-34). Таким чином, відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим проживання інших осіб та позивача в квартирі. Його антигромадська поведінка є триваючою, до відповідача застосовувались заходи попередження органами внутрішніх справ, які не дали позитивних результатів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки проживання відповідача порушує права власника, суд вважає, що позовні вимоги про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення обґрунтовані і підлягають задоволенню. Таким чином, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: approved