Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

Короткий зміст позову. Позивач\~АТ "Альфа-Банк" звернувся до суду із позовом до відповідачів\~\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає про те, що 17.12.2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги до кредитних договорів укладених з фізичними особами. Згідно вищезазначеного договору відбулося відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит №2765, який було укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] , на користь ПАТ «Альфа-Банк». Вказують, що на даний час усі права кредитора за договором №2765 від 20.10.2005 року, який було укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] , належать АТ «Альфа-Банк». Відповідно до умов договору банк (кредитор) зобов`язується надати відповідачу (позичальнику) кредит у сумі 37800,00 доларів США. Відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього графіком погашення кредиту. Проте, відповідач [PERSON] неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим порушує істотні умови договору, в результаті чого, станом на 20.10.2021 року по кредитному договору утворилася заборгованість в розмірі - 10884,44 доларів США, а саме: по тілу кредиту - 10044,69 доларів США; по відсоткам за користування кредитом в сумі 769,44 доларів США та по комісії 70,31 доларів США. Аргументують окрім наведеного вимоги і тим, що у забезпечення виконання зобов"язань позичальника [PERSON] , що випливають з Основного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов договору поруки, [PERSON] , останній як поручитель, поручивсяся за виконання позичальником [PERSON] обовязків, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі у майбутньому. Також, в забезпечення виконання зобовязань позичальника [PERSON] , що випливають з кредитного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно з умовами якого, [PERSON] , як поручитель поручивсяя за виконання позичальником [PERSON] обовязків, що виникли на підставі основного кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. Разом з цим, взяті на себе зобов"язання, поручителями, відповідно не виконано. А, тому, просять суд, стягнути солідарно з відповідачів - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №2765 від 17.12.2012 року, яка станом на 20.10.2021 року становить - 10884,44 доларів США та встановити подальші нарахування, відповідно до п.10 ст. 265 ЦПК України, а також стягнути понесені судові витрати, в рахунок сплаченого судового збору. Рух справи та позиція сторін Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 28.12.2021 року відповідачі [PERSON] скерував до суду відзив на позовну заяву. Позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» не визнає, вважає їх необгрунтованими та такими, що суперечать законодавству України. Вказує, що між ним, [PERSON] , та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» був укладений договір про іпотечний кредит №2765 від 20.10.2005 року, відповідно до якого він зобовязаний був повернути до 19.10.2025 року кредит у розмірі 37800,00 доларів США, відсотки в розмірі 12 % річних у доларах США за користування ним, комісійну винагороду за управління кредитними коштами у розмірі 0,1 % щомісячно від кредитної заборгованості, а також неустойку та інші штрафні санкції у розмірі і у випадках, передбачених договором про іпотечний кредит. В забезпечення виконання зобов`язань, згідно іпотечного договору №2765 від 20.10.2005 року, посвідченого нотаріусом Чекрнівецького міського нотаріального округу Іпатовою М.М., зареєстрованого в реєстрі за №5427 в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: з (три) кімнатну квартиру, загальною площею 67,40 кв. м за адресою: [ADDRESS] . Обгрунтовує тим, що у відповідності до положень п.7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про споживче кредитування», із змінами внесеними згідно ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих і ноземній валюті» зобовязання за вищезазначеним кредитним договором, підлягають обовязковій реструктуризації на вимогу позичальника (особи, до якої перейшли права та обовязки позичальника) або його представника (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) у порядку та на умовах, встановлених цим Законом. Вказує, що ним було направлено до АТ «Альфа-Банк» заяву від 28.05.2021 року про проведення обовязкової реструктуризації. Проте, банку відмовився проводити реструктуризацію, посилаючись на наявність у членів родини додаткового майна. Стверджує, що днем проведення реструктуризації є день отримання заяви про проведення реструктуризації, тобто 01.06.2021 року. Вважає, що ухилення позивача (кредитора) від проведення реструктуризації кредитної заборгованості, яка визнана законодавством обовязковою, та ненадання йому як споживачу фінансових послуг нового графіку платежів унеможливило виконання ним зобовязань за кредитним договором. Просить суд у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитом відмовити повністю. 02.02.2022 року відповідач [PERSON] скерував до суду письмові пояснення, в яких вказує, що в 2005 році між [PERSON] , який є його зятем, та [PERSON] був укладений договір іпотечного кредиту, з метою придбання нерухомості трьохкімнатної квартири на вторинному ринку, для проживання. В даній справі він є поручителем. Стверджує, що позичальник [PERSON] сплатив 7/8 заборгованості, та не являється злісним не платником. При цьому, банк відмовив останньому реструктуризувати заборгованість. Вважає, що вимоги позивача АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за спірним кредитом, підлягають реструктуризації. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.02.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача АТ Альфа-Банк, адвоката Матвійчука М.З. в судовому засіданні (в режимі відеоконферензв"язку), надав пояснення, в яких посилався на обставини викладені в позовній заяві; позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та в його інтересах представника, адвокат Явіц В.Й. в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог. В наданому суду вступному слові, [PERSON] посилався на обставини, викладені у відзиві; просив відмовити в задоволенні позову. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні відповідно також заперечували проти позову; відповідно в наданому вступному слові просили відмовити в задоволенні позову Банку В подальшому, відповідачі [PERSON] , [PERSON] до суду скерували заяви про завершення розгляду справи без їх участі. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, , суд зважає на наступне. Положення ст. 4 ЦК України визначають право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 11, 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Досліджені судом докази та застосовані норми права. Судом належними доказами по справі встановлено, що 20.10.2005 року між [PERSON] та АКБ «Промислово-інвестиційний банк» було укладено договір про іпотечний кредит №2765, відповідно до якого [PERSON] зобов`язаний повернути до 19.10.2025 року кредит у розмірі 37800,00 доларів США, відсотки в розмірі 12 % річних у доларах США за користування ним, комісійну винагороду за управління кредитними коштами у розмірі 0,1 % щомісячно від кредитної заборгованості. У разі несвоєчасної сплати відсотків за користування кредитом відповідно до п.3.3 договору, датою остаточного повернення всіх коштів за кредитом є шістдесятий календарний день від дня нарахування відсотків, що не сплачені у встановлений цим договором строк, але не пізніше дати кінцевого терміну кредиту та відсотків за ним. За умовами договору, погоджено, що погашення кредиту здійснюється позичальником щомісячно у відповідності до графіку (додаток 1), який є невід`ємною частиною цього договору. Кредит надається позичальнику для придбання ним нерухомості у власність, а саме: трикімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно п.4.1 договору, виконання зобовязань позичальника за цим договором забезпечується іпотекою, предметом якої є нерухомість квартира в [ADDRESS] , яка придбається [PERSON] у власність з використанням кредиту та фінансовою порукою фізичних осіб. Згідно п.6.4 договору, за невиконання прийнятих на себе зобов`язань, передбачених п.п. 5.2.2, 5.2.4, 5.2.5 та 5.2.6 цього договору, позичальник сплачує штраф у розмірі 15 % річних від суми кредиту за кожний випадок невиконання. (а.с. 8-15; 79-86) В забезпечення виконання зобов`язань позичальника [PERSON] , що випливають з основного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, позивач та [PERSON] уклали договір поруки №2768 від 20.10.2005 року. Відповідно до умов договору поруки [PERSON] , [PERSON] , як поручитель, поручається за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі кредитного договору №2765 від 20.10.2005 року або можуть виникнути на підставі у майбутньому. Позичальник та поручитель є солідарними боржниками перед кредитором, та залишаються зобовязаними за кредитним договором до повного виконання своїх зобовязань за ним у повному обсязі. (а.с. 16-17) В забезпечення виконання зобов`язань позичальника [PERSON] , що випливають з основного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, позивач та [PERSON] уклали договір поруки №2766 від 20.10.2005 року. Відповідно до договору поруки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як поручитель поручається за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі кредитного договору №2765 від 20.10.2005 року або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. Позичальник та поручитель є солідарними боржниками перед кредитором, та залишаються зобовязаними за кредитним договором до повного виконання своїх зобовязань за ним у повному обсязі. (а.с.18 19) В забезпечення виконання зобов`язань, 21.10.2005 року між АКБ Промислово-інвестиційний банк та відповідачем [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іпатовою М.М., зареєстрований в реєстрі за №5427, згідно якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 67,40 кв. м за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 73-78) Судом встановлено, що відповідно до протоколу №2/2018 від 26.04.2018 року загальних зборів акціонерів ПАТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення змінити тип акціонерного товариства з публічного на приватне. (а.с. 29) Разом з тим встановлено, що АТ «Альфа-Банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ «Унікредит Банк», який в свою чергу був правонаступником усіх прав та зобовязань: а) Акціонерного комерційного банку «ХФБ Банк Україна»; б) Банку Депозитно-Кредитного (Україна) ЛТД у м. Луцьку. (а.с. 29-33) Згідно розрахунку заборгованості за кредитом договором №2765 від 20.10.2005 року встановлено, що загальна заборгованість позичальника [PERSON] станом на 20.10.2021 року становить 10884,44 доларів США, а саме: за кредитом - 10044,69 доларів США; за відсотками 769,44 доларів США; по комісії 70,31 доларів США. (а.с. 27-28). Зобов`язання виникають із підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1\~ст. 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Статтею 627 ЦК України\~встановлено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до\~статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті\~598, статті\~599 ЦК України\~зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до\~статті 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої та третьої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно із частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до частини другої\~статті 1050 ЦК України\~якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048\~цього Кодексу. Частиною першою\~статті 553 ЦК України\~передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.\~\~ Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом з тим частиною другою статті 533 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16. Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, у той час як обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Випадки і порядок використання іноземної валюти передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» і Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, при цьому відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути таку ж суму грошових коштів, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка ним отримана. За таких обставин як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству і суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Відповідні висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, одночасно відступивши від зазначеної у постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 правової позиції Верховного Суду України про те, що незалежно від валюти боргу валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня. Крім того, у цій постанові Великої Палати Верховного Суду, а також у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14 вказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. Тому, у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні, стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. За змістом\~статті 554 ЦК України\~у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга\~статті 554 ЦК України). А, тому, на думку суду, позивач правомірно поєднав вимоги до позичальниці та поручителів в одному позові, оскільки заявлені вимоги є однорідними та нерозривно пов`язаними між собою. ЦПК у редакції, чинній на час подання позову, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15). Судом установлено за дослідженими доказами, що в порушення умов кредитного договору, відповідач [PERSON] свої зобов`язання не виконав, в результаті чого станом на 20.10.2021 року має заборгованість 10884,44 доларів США, а саме: за кредитом - 10044,69 доларів США; за відсотками 769,44 доларів США; по комісії 70,31 доларів США. Відповідно до договорів поруки №2768 та № 2766 від 20.10.2005 року вбачається, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] поручаються за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі кредитного договору №2765 від 20.10.2005 року або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. Позичальник та поручитель є солідарними боржниками перед кредитором, та залишаються зобовязаними за кредитним договором до повного виконання своїх зобовязань за ним у повному обсязі. (а.с.16-19). Таким чином, суд із урахуванням наведених вимог закону, сукупності досліджених доказів по справі, приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором №2765 від 17.12.2012 року, станом на 20.10.2021 року у розмірі 10884,44 доларів США є обґрунтованою та такою що підлягає стягненню з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку. Законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні. Тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Дане випливає з правового висновку Верховного Суду від 20 січня 2022 року (cправа № 908/789/21) Що стосується доводів відповідача [PERSON] про те, що спірна заборгованість підлягає реструктуризації, то суд зважає на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] звертався до ПАТ «Альфа-Банк» із заявами про реструктуризацію кредитної заборгованості від 28.05.2021 року, від 06.07.2021 року 31.08.2021 року (а.с.60 - 66) Згідно листа АТ «Альфа-Банк» №54230-34-б/б від 23.06.2021 року вбачається, що [PERSON] було повідомлено про те, що подана ним заява про проведення реструктирузації не відповідає вимогам ЗУ «Про споживче кредитування». Зокрема, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта встановлено, що в членів родини наявне додаткове майно, а саме права спільної часткової власності на ѕ квартири за адресою: [ADDRESS] . (а.с.67-68). Згідно абзацу 2 підпункту 2 пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про споживче кредитування», для проведення обов`язкової реструктуризації вимагається виконання хоча б однієї з таких умов: предмет іпотеки - житлове нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника або майнового поручителя (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі), за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі); у власності позичальника або майнового поручителя, який є власником предмета іпотеки - об`єкта незавершеного житлового будівництва, відсутнє інше житлове нерухоме майно (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі)..... Рішенням АТ «Альфа-Банк» відповідно до якого відповідачу [PERSON] відмовлено у проведенні реструктуризації заборгованості, відповідачем не оскаржувалося. Також, під час судового розгляду справи, відповідачу [PERSON] була надана можливість щодо реструктуризації заборгованості по вищенаведеному кредитному договору. Що стосується вимоги позивача АТ «Альфа-Банк» про встановлення подальших нарахувань відповідно до умов кредитного договору до моменту виконання рішення відповідно до п. 10 ст. 265 ЦПК України, то суд зважає на наступне. Згідно ч.10 ст.\~265\~ЦПК України, \~суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Таким чином, вимога позивача АТ «Альфа-Банк» про встановлення подальших нарахувань відповідно до умов кредитного договору є необґрунтованою. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач (Банк) виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі, що підтверджується розгорнутим розрахунком заборгованості, випискою по особовому рахунку позичальника, проте [PERSON] , належним чином не виконує умови Договору, який зобов`язувався виконувати та своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, дотримуватися графіку повернення кредитних коштів, повернути кредит у визначені договором терміни, а також виконати інші зобов`язання згідно Договору. Отже, не виконання відповідачем, законної вимоги Банку та не повернення кредитних коштів та процентів, порушує права позивача. Стаття 2 ЦПК України визначає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може грунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом-ч. 6 ст.81 ЦПК України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення частково. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням наведеної вище норми закону та того, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір, а саме: з [PERSON] в розмірі 1429,78 грн;, з [PERSON] в розмірі 1429,78 грн. та [PERSON] в розмірі 1429,78 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial