Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати: за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та телевізор марки Samsung 43NV7092; за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Вимоги позиву обґрунтовані тим, що у 2000 році сторони зареєстрували шлюб. За період спільного проживання з відповідачем у шлюбі було набуте основне рухоме та нерухоме майно: у 2007 року - квартира [ADDRESS] ; у 2011 році - квартира [ADDRESS] ; у 2019 році - телевізор марки Samsung 43NV7092. Позивач зазначає, що на протязі останнього року відносини між сторонами погіршились, відповідач вивіз з квартири деякі речі, які належали особисто позивачу, зокрема дорогий телевізор, та заявив, що обидві квартири мають бути його. У зв`язку з чим, у сторін виник спір з приводу спільного майна. 25 вересня 2019 року між сторонами був підписаний договір про правовий режим подружжя, відповідно до якого одна квартира та телевізор відходять у приватну власність позивача, а інша квартира - відповідача. Також позивач зазначала, що оригінал вищевказаного договору було викрадено відповідачем та витрачено спільні 5 000,00 доларів США. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 серпня 2022 року відкрито провадження у даній справі та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. В підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явилась, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, також просила розглянути справу за її відсутності за наявними в матеріалах справи доказами. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, подав до суду заяву про визнання позову, в якій не заперечував проти задоволення всіх позовних вимог, зазначив, що визнає позов та обставини викладені у ньому. Вказав, що наслідки визнання позову йому відомі та зрозумілі, визнання позову не суперечить закону й не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Також просив розглянути справу без його присутності. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За вказаних обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, та ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом установлено, що з 11 березня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с.4). 21 вересня 2007 року між [PERSON] (подавець) та [PERSON] (покупець) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, згідно якого [PERSON] продав належну йому на праві власності, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати, житловою площею 18 кв.м та кухні, загальна площа квартири становить 32 кв.м, комора в підвалі - 2 кв.м. (а.с.15). Право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] 25 вересня 2007 року, що підтверджується інформаційною довідкою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» СБ-2021 №786 від 23 вересня 2021 року (а.с.13). Згідно висновку про вартість майна від 22 червня 2022 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 700 000,00 грн без ПДВ. (а.с.8) Свідоцтвом про право власності, виданим 08 березня 2011 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) посвідчено, що квартира [ADDRESS] , складається з 1 кімнати житловою площею 12 кв.м, загальною площею 27,50 кв.м, дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. (а.с.9) Право власності на вказану квартирою зареєстровано за [PERSON] 17 березня 2011 року, що підтверджується інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації КВ-2016 №179/2/16 від 07 жовтня 2016 року (а.с.12). Згідно висновку про вартість майна від 22 червня 2022 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 677 530,00 грн без ПДВ. (а.с.7) Крім того, під час перебування сторін у шлюбі - 24 вересня 2019 року було придбано телевізор марки Samsung 43NV7092 (а.с.11), що також визнано сторонами. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України). Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Так ч.1 ст.61 СК визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року та була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 13 червня 2012 року. У ч.1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. (ч.2 ст.71 СК України) Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч.1 ст.82 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень частин 1, 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що на заявлені позивачем до поділу об`єкти нерухомого та рухомого майна розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Відповідач у заяві про визнання позову, не заперечує проти задоволення позовних вимог та погоджується на запропонований позивачем варіант поділу, не зважаючи на те, що вартість набутого у шлюбі майна, яке позивач просить виділити в її власність перевищує вартість майна, яке позивач просить виділити відповідачу. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] , телевізор марки Samsung 43NV7092 та квартира [ADDRESS] підлягають поділу, як спільна сумісна власність подружжя. Виходячи з наведеного, а також враховуючи позицію відповідача у справі, який у повному обсязі визнав позовні вимоги, про що подав до суду відповідну заяву, суд убачає визначені законом підстави в порядку поділу спільного майна подружжя визнати: за позивачем право приватної власності на квартиру [ADDRESS] та телевізор марки Samsung 43NV7092, придбаний 24 вересня 2019 року; за відповідачем право приватної власності на квартиру [ADDRESS] . При цьому суд не вбачає визначених законом підстав для визнання вказаних об`єктів поділу особистою власністю кожної із сторін, оскільки це суперечить положенням ст.57, 60 СК України. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню. За змістом ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем був сплачений судовий збір в сумі 13000,00 грн. Разом з тим, положеннями п. 1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (992,40 грн) та не більше 5 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб (12 405,00 грн). Враховуючи вищевикладені вимоги чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, визначеного законом, у розмірі 6 202,50 грн. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6 202,50 грн, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. При цьому суд вважає за доцільне роз`яснити позивачу, що згідно положень п.1 ч.1, ч.2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» переплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду за клопотанням особи, яка його сплатила. На підставі викладеного,

Outcome: partial