Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

Рух справи 08.04.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 08.4.2021, за підписом представника позивача - адвоката Чучковської А.В. (діє на підставі ордеру), в якій позивач просить поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши: - за [PERSON] право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 81,8 кв.м., з них житлової 48,5 кв.м.; - за [PERSON] право власності на Ѕ частину трикімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 81,8 кв.м., з них житлової 48,5 кв.м. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26.04.2021 вказану позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 08.07.2021. 05.07.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08.07.2021 підготовче засідання було відкладено на 04.11.2021, в т.ч. у зв`язку з задоволенням клопотання позивача про витребування доказів Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04.11.2021 підготовче засідання було відкладено на 01.03.2022 у зв`язку з витребування доказів у справі. 01.03.2022 підготовче засідання перенесено на 21.07.2022. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21.07.2022: - у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі - відмовлено; - закрито підготовче провадження у справі; - призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні на 22.09.2022. Ухвалою від 22.09.2022 враховуючи клопотання відповідача, роз`яснивши право участі в режимі відеоконференції та,або залучення представника для участі у судовому засіданні, розгляд справи було відкладено на 20.10.2022. Врахувавши, що у судове засідання, призначене на 20.10.2022 з`явився представник відповідача, якого було залучено по договору про надання правової допомоги від 19.10.2022, та клопотання такого представника про надання часу для ознайомлення з матеріалами справи, судове засідання було відкладено на 27.10.2022. В порядку ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у судовому засіданні здійснювалося фіксування судового засідання технічними засобами. Доводи позивача У позові, зокрема, зазначається, що позивач ( [PERSON] ) перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] з 14.06.2006. Вказується, що протягом шлюбу сторони по справі за спільні сумісні кошти придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 81,8 кв.м., з них житлової 48,5 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.02.2020 за р.н. 172 приватним нотаріусом КМНО Панченко О.В., титульним власником за яким виступає відповідачка [PERSON] . Позивач вважає, що спільне майно є спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу в рівних частках між подружжям. Подання позову мотивує в т.ч. тим, що, в результаті поділу спільного майна позивач буде мати окремий правовстановлюючий документ на свою частину власності. Отже, в позові підсумовується, що оскільки квартира [ADDRESS] , придбана подружжям за спільні кошти протягом юридично зареєстрованого шлюбу, а тому внаслідок презумпції про належність такого майна подружжю на праві спільної сумісної власності, таке спірне майно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, в подальшому, з урахуванням наданого відповідачкою відзиву, щодо викладених у ньому доводів про те, що спірна квартира була придбана відповідачкою за її особисті кошти за рахунок частки компенсаційних витрат в іноземній валюті отриманих нею під час її довготермінового відрядження до Посольства України в Естонський Республіці, позивач звернув увагу на те, що відповідна сума компенсації (загальна сума 124 416 євро) отримувалась відповідачкою щомісяця, а не однією сумою коштів разово (т. І, а.с. 53). При цьому, звертав увагу на витрачання коштів сторонами під час їх перебування у Естонській Республіці, зокрема, те, що вони у туристичних цілях відвідали десяток країн центральної, західної та північної Європи, що вимагало значних коштів. Також, зауважено на тому, що під час перебування у довготривалому відрядженні позивач отримував дохід, співпрацюючи з посольством України в Естонській Республіці за цивільно-правовим договором. Щодо правової позиції відповідача 05.07.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, датований 02.07.2021, за підписом представника відповідача - адвоката Мороз І.М. (який діяв на підставі ордеру), в якому ставиться питання про відмову у задоволенні позовних вимог позивачки у повному обсязі. У відзиві вказується, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 14.10.2006 відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис за № 1951, у якому [INFO] народилась донька [PERSON] , розірвано за рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03.06.2021. Зауважується на тому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. В обґрунтування своїх вимог відповідач звертає увагу, на спростування доводів щодо наявності права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Зауважує, що у позовній заяві позивач не наводить доказів джерела набуття спільних коштів за які, на його твердження, придбана спільна сумісна власність, як і не наводить тверджень та доказів того, що він вів домашнє господарство. У відзиві вказується, що відповідачка придбала в особисту приватну власність квартиру [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат загальною площею 81,80 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.02.2020, укладеного між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) за 1 728 381,00 грн. При цьому, зазначається, що на час придбання квартири сімейні відносини з позивачем були припинені, спільне господарство не велося, спільного сімейного бюджету подружжя не мало. Спростовуючи заявлену позивачем презумпцію спільності права власності подружжя на вказану у позову квартиру, відповідачка посилається на п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України та стверджує, що вказана квартира є її особистою приватною власністю, оскільки набута нею, хоча і під час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто. У відзиві наголошується на тому, що квартира [ADDRESS] була придбана відповідачкою за рахунок частки компенсаційних витрат в іноземній валюті отриманих нею під час її довготермінового відрядження до Посольства України в Естонський Республіці. При цьому, вказується, що перебування [PERSON] у довготерміновому відрядженні з 06.09.2014 року по 29.06.2019 року та встановлення їй норми відшкодування витрат в іноземній валюті на місяць підтверджуються наказом Міністерства закордонних справ України від 18.08.2014 № 1871-ос «Про переведення [PERSON] » та від 18.04.2019 № 630-ос «Про відкликання [PERSON] ». Також, зазначається, що довідкою Посольства України в Естонській Республіці (електронний документ МЗС ДОВ-1 від 30.06.2021) підтверджується, що за час перебування у довготерміновому відрядженні за кордоном у Посольстві України в Естонській Республіці у період з 06.09.2014 по 29.06.2019 рік [PERSON] було виплачено 124 416 євро, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про дипломатичну службу», як компенсаційні виплати - грошові кошти в іноземній валюті, що виплачуються працівникам дипломатичної служби за рахунок коштів державного бюджету з метою компенсування витрат, пов`язаних із перебуванням у довготерміновому відрядженні. Разом з тим, зауважується, що згідно офіційного курсу гривні до іноземних валют станом на 08.02.2020, 124 416 євро еквівалентно 3 364 644,096 грн. Відповідачка стверджує, що саме на залишок від цих коштів і була придбана квартира [ADDRESS] . При цьому, зауважує, що вказані кошти не є доходом та не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистими коштами відповідачки, оскільки відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про дипломатичну службу», компенсаційні виплати - грошові кошти в іноземній валюті, що виплачуються працівникам дипломатичної служби за рахунок коштів державного бюджету з метою компенсування витрат, пов`язаних із перебуванням у довготерміновому відрядженні. На думку відповідача, наведені доводи та докази підтверджують, що вказані компенсаційні кошти належали особисто [PERSON] , за які вона придбала в особисту приватну власність квартиру [ADDRESS] , та спростовують заявлене позивачем твердження щодо розповсюдження права спільної сумісною власності на цю квартиру. Водночас, вказується, що саме з цих причин зазначена квартира була оформлена та зареєстрована на [PERSON] і проти цього не заперечував позивач, який знав, що квартира набувається на особисті кошти відповідачки. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 14.10.2006 (т. І, а.с. 10). У цьому шлюбі у подружжя народилась донька - [PERSON] (т. І, а.с. 11). Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03.06.2021 у справі № 760/24651/20, провадження № 2/760/823/21 (т. І, а.с. 220-221) шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 14.10.2006 Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1951, - розірвано, [PERSON] відновлено дошлюбне прізвище [PERSON] . Згідно з наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою № 250122449 з Державн6ого реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (т. І, а.с. 12) трикімнатна квартира , загальною площею 81,8 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстрована за [PERSON] ; підстава реєстрації: договір купівлі-продажу квартири, серія та номер 172, виданий 08.02.2020, видавник ПН КМНО Панченко О.В. До матеріалів справи долучено копію договору купівлі-продажу від 08.02.2020 (т. І, а.с. 39), укладеного між [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) /Продавець/ та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) /Покупець/, за яким [PERSON] придбала у власність трикімнатну квартиру під номером [ADDRESS] , загальною площею 81,80 кв.м., за 1 728 381,00 грн. При цьому, в п. 18 такого договору зазначено наступне: «цей договір укладено за згодою дружини Продавця - [PERSON] на продаж квартири, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON] , приватним нотаріусам Київського міського нотаріального округу, 31 січня 2020 року за реєстровим № 168; та за згодою чоловіка Покупця - [PERSON] на купівлю квартири, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Сосницького районного нотаріального округу Чернігівської області 31 січня 2020 року за реєстровим № 169». Вбачається, що зазначений договір купівлі-продажу квартири від 08.02.2020 було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченком О.В. та за реєстровано в реєстрі за № 172. На а.с. 188 т. І знаходиться копія нотаріально завіреної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В. заяви від 31.01.2020, зареєстрованої в реєстрі за № 169, за змістом якої викладено наступне: «Я, [PERSON] , даю згоду на укладення попереднього договору та НА КУПІВЛЮ моєю дружиною [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , нерухомого майна, а саме квартири під номером [ADDRESS] . Я підтверджую, що гроші, які витрачаються на придбання квартири, є нашою спільною сумісною власністю. Придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається нами за час шлюбу. Попередній договір та договір купівлі-продажу, які будуть укладатися за участю моєї дружини [PERSON] , відповідають інтересам сім`ї, умови купівлі (у тому числі зазначену в договорі ціну) ми попередньо обговорили і вважаємо вигідними для нас, а укладення цього договору, відповідає нашому спільному волевиявленню. Факт перебування у шлюбі з [PERSON] перевірено по Свідоцтву про шлюб серії [NUMBER] , виданому повторно відділом РАЦСу Солом`янського РУЮ у м. Києві 07 червня 2007 року а/запис за № 1951, шлюб зареєстровано 14 жовтня 2006 року. Я, [PERSON] ,підтверджую, що дію вільно, цілеспрямовано, свідомо, добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реально настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, викладених у цій заяві, діючи без впливу обману, за відсутності впливу тяжкої обставини, що спонукають вчинити дану дію на вкрай невигідних умовах». Відповідно до довідки Посольства України в Естонській Республіці від 30.06.2021 № 6126/10-910 (т. І, а.с. 38), за час перебування у довготерміновому відрядженні за кордоном у Посольстві України в Естонській Республіці у період з 06.09.2014 по 29.06.2019 їй було виплачено 124 416,00 євро в порядку п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про дипломатичну службу», як компенсаційні витрати. За змістом довідки про підтвердження суми здійснених компенсаційних виплат [PERSON] від 17.09.2021 за підписом т.в.о. начальника Управління архівної справи та електронного діловодства Міністерства закордонних справ України Драч С.В. (т. І, а.с. 97), з 06.09.2014 по 29.06.2019 включно [PERSON] виплачені компенсаційні виплати у загальній сумі 124 416,00 євро. Разом з тим з такої довідки вбачається, що грошові кошти виплачувались щомісяця (від 1 542 євро до 2 503 євро в місяць), при цьому, з вересня 2014 року по квітень 2018 року форма виплати була готівкова, а з квітня 2018 року по червень 2019 року - безготівкова. Згідно з відповіддю Державної митної служби від 20.12.2021 (т. І, а.с. 200) в базах даних Єдиної інформаційної автоматизованої системи Держмитслужби та Автоматизованої системи митного оформлення «Інспектор», станом на 16.12.2021, не знайдено інформації щодо фактів декларування при переміщенні через митний кордон України товарів за період з 18.08.2014 по 08.02.2020 фізичною особою [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), та не знайдено інформації щодо перебування зазначеної особи в реєстрі осіб, які під час провадження своєї діяльності є учасниками відносин, що регулюються законодавством України з питань митної справи. Крім того, до матеріалів справи долучено копії цивільно-правових договорів (а.с. 100-156), укладених між Посольством України в Естонській Республіці (Замовник) та [PERSON] (Виконавець) за змістом яких Замовник доручає, а Виконавець зобов`язується виконати роботу з технічного забезпечення організації консульської роботи Посольства, в т.ч.: -договору від 02.04.2019, в п. 19 якого вказано, що строк дії такого договору з 02.04.2019 по 30.06.2019, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 450 дол США на місяць; -договору від 02.02.2019, в п. 19 якого вказано, що строк дії такого договору з 02.02.2019 по 31.03.2019, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 450 дол США на місяць; -договору від 03.01.2019, в п. 19 якого вказано, що строк дії такого договору з 03.01.2019 по 31.01.2019, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 450 дол США на місяць; -договору від 02.10.2018, в п. 18 якого вказано, що строк дії такого договору з 02.10.2018 по 31.12.2018, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 450 дол США на місяць; -договору від 03.07.2018, в п. 18 якого вказано, що строк дії такого договору з 03.07.2018 по 30.09.2018, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 450 дол США на місяць; -договору від 03.04.2018, в п. 18 якого вказано, що строк дії такого договору з 03.04.2018 по 30.06.2018, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 450 дол США на місяць; -договору від 02.03.2018, в п. 18 якого вказано, що строк дії такого договору з 02.03.2018 по 31.03.2018, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 500 дол США на місяць; -договору від 02.02.2018, в п. 18 якого вказано, що строк дії такого договору з 02.02.2018 по 28.02.2018, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 500 дол США на місяць; -договору від 03.01.2018, в п. 18 якого вказано, що строк дії такого договору з 03.01.2018 по 31.01.2018, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 500 дол США на місяць; -договору від 03.10.2017, в п. 19 якого вказано, що строк дії такого договору з 03.10.2017 по 31.12.2017, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 500 дол США на місяць; -договору від 04.07.2017, в п. 19 якого вказано, що строк дії такого договору з 04.07.2017 по 30.09.2017, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 500 дол США на місяць; -договору від 04.04.2017, в п. 19 якого вказано, що строк дії такого договору з 04.04.2017 по 30.06.2017, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 500 дол США на місяць; -договору від 01.02.2017, в п. 19 якого вказано, що строк дії такого договору з 01.02.2017 по 31.03.2017, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 500 дол США на місяць; -договору від 04.01.2017, в п. 18 якого вказано, що строк дії такого договору з 04.01.2017 по 31.03.2017, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 500 дол США на місяць; -договору від 04.10.2016, в п. 18 якого вказано, що строк дії такого договору з 04.10.2016 по 31.12.2016, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 500 дол США на місяць; -договору від 04.07.2016, в п. 18 якого вказано, що строк дії такого договору з 04.07.2016 по 30.09.2016, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 500 дол США на місяць; -договору від 01.06.2016, в п. 18 якого вказано, що строк дії такого договору з 01.06.2016 по 30.06.2016, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 500 дол США на місяць; -договору від 04.04.2016, в п. 18 якого вказано, що строк дії такого договору з 04.04.2016 по 30.06.2016, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 300 дол США на місяць; -договору від 01.03.2016, в п. 18 якого вказано, що строк дії такого договору з 01.03.2016 по 31.03.2016, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 300 дол США на місяць; -договору від 01.02.2016, в п. 18 якого вказано, що строк дії такого договору з 01.02.2016 по 29.02.2016, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 350 дол США на місяць; -договору від 05.01.2016, в п. 18 якого вказано, що строк дії такого договору з 05.01.2016 по 31.01.2016, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 500 дол США на місяць; -договору від 22.10.2015, в п. 19 якого вказано, що строк дії такого договору з 22.10.2015 по 31.12.2015, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 500 дол США на місяць; -договору від 02.10.2015, в п. 19 якого вказано, що строк дії такого договору з 02.10.2015 по 21.10.2015, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 375 дол США на місяць; -договору від 02.07.2015, в п. 19 якого вказано, що строк дії такого договору з 02.07.2015 по 30.09.2015, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 375 дол США на місяць; -договору від 02.04.2015, в п. 19 якого вказано, що строк дії такого договору з 02.04.2015 по 30.06.2015, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 500 дол США на місяць; -договору від 05.01.2015, в п. 19 якого вказано, що строк дії такого договору з 05.01.2015 по 31.03.2015, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 375 дол США на місяць; -договору від 02.10.2014, в п. 19 якого вказано, що строк дії такого договору з 02.10.2014 по 31.12.2014, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 375 дол США на місяць; -договору від 25.09.2014, в п. 19 якого вказано, що строк дії такого договору з 25.09.2014 по 30.09.2014, та в п. 9 якого сторони погодили, що вартість виконаної роботи за цим договором складає 350 дол США на місяць. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Суд враховує, що відповідно до ч 1 ст. 70 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). [PERSON] не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є її процесуальним обов`язком. Натомість, змістом договору купівлі-продажу спірної квартири від 08.02.2020, зокрема, п. 18, та нотаріально завіреною заявою [PERSON] від 31.01.2020 підтверджено, що гроші, які були витрачені на придбання такої квартири, є спільною сумісною власністю подружжя, а придбана квартира також є об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набута подружжям за час шлюбу. Установивши, що квартира [ADDRESS] загальною площею 81,8 кв.м., з них житлової 48,5 кв.м., придбана під час шлюбу сторін і відповідачем у справі ( [PERSON] ) не надано суду належних та допустимих доказів того, що цю квартиру було придбано нею за особисті кошти, суд дійшов висновку про те, що це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між сторонами у рівних частинах, та визнання за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині за кожним в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на спірну квартиру, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростована. Щодо судових витрат Стосовно судового збору Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що звертаючись з позовом у даній справі позивачем ( [PERSON] ) було сплачено судовий збір у сумі 11 350,00 грн (а.с. 6). При цьому, позивач виходив з того, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. (п. 1 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір»). 1 відсоток ціни позову у даній справі становить 20 493,00 грн, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2021 становить 2 270,00 грн (ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2021 рік»), а тому, судовий збір за майновою вимогою становить максимально допустимий законом розмір 11 350,00 грн. 270,00 грн*5 = 11 350,00). Відповідач у відзиві на позовну заяву звернув увагу на те, що положеннями ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що позовна заява про поділ майна при розірванні шлюбу оплачується за ставкою не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і відповідає максимально допустимій сумі 6 810,00 гривень. Відповідно різниця між витратами позивача на сплату судового збору і законодавчо встановленою максимальною ставкою судового збору, що може бути сплачена у справі про поділ майна при розірванні шлюбу складає 4 540,00 грн. Суд враховує, що п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Аналіз судової практики свідчить про те, що наразі відсутній єдиний правовий підхід щодо застосування вказаної норми в контексті того, чи є обмеження судового збору у розмірі 3 прожиткових мінімумів для працездатних осіб таким, що діє для всіх позовів про поділ майна подружжя (за умови розірвання шлюбу) чи діє тільки для тих позовів, в яких саме одночасно також заявляється вимоги про розірвання шлюбу. Разом з тим, суд виходить з підходів, застосованих Верховним Судом, зокрема, у ухвалах від 08.09.2022 у справі № 509/3416/18 (провадження № 61-8483ск22), від 23.02.2022 у справі № 161/17315/19 провадження № 61-2790ск22), від 27.01.2022 у справі № 686/8610/17 (провадження № 61-11294св21), з огляду на які вважає такими, що заслуговують на увагу доводи відповідача. Таким чином, встановивши, що при зверненні з позовом у даній справі позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 6 810,00 грн, суд дійшов висновку, що саме така сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. Щодо витрат на правничу допомогу Згідно положень ч.ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено наступне: «Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших». Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивачем, зокрема, вказано розмір витрат на правничу допомогу у сумі 30 000,00 грн (т. І, а.с. 3). На підтвердження надання правничої допомоги та визначеного розміру на її оплату, до матеріалів справи позивачем, зокрема, долучено: -копію договору про надання професійної правничої допомоги № 16 від 01.03.2021, укладеного між позивачем ( [PERSON] ) та адвокатським об`єднанням «Чучковських» (т. І, а.с. 19); -копію додаткової угоди № 2 до договору № 16 від 01.03.2021 (т. ІІ, а.с. 28) за змістом якої вартість послуг з надання правової допомоги згідно договору № 1 від 01.03.2021 щодо надання професійної правничої (правової, юридичної) допомоги та представництва інтересів клієнта у цивільній справі щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя становить тридцять тисяч гривень, виходячи з вартості години роботи адвоката об`єднання в розмірі три тисячі гривень; -копію акту-рахунку № 1 від 20.10.2022 (т. ІІ, а.с. 29), за змістом якого клієнт ( [PERSON] ) з одного боку а адвокатське об`єднання «Чучковських» в особі керуючого партнера Чучковської О.В., з іншого боку встановили, що адвокатським об`єднанням «Чучковських» були виконані, а клієнтом прийняті наступні роботи: №Найменування (робота, послуга)Кількість годинЦіна за год, грнСума, грн 1Складання позовної заяви про поділ майна подружжя у цивільній справі № 760/8817/21 відповідно до вимог ст.175-177 ЦПК 43 000,00 грн12 000,00 2Складання клопотання від 08.07.202123 000,006 000,00 3Складання клопотання від 04.11.202113 000,003 000,00 4Складання заяви відповідно до ст.. 141 ЦПК України про судові витрати від 20.10.202213 000,003 000,00 5Участь у судових засіданнях 08.07.2021, 04.114.2021, 20.01.2021, 21.07.2022, 22.09.202223 000,006 000,00 Разом:103 000,0030 000,00 Суд бере до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України (відповідна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 01.10.2020 у справі № 910/15191/19). Побіжно, суд бере до уваги, що як вказано у постанові Верховного Суду від 21.10.2022 у cправі № 910/13595/20 складання заяв та клопотань стосовно судових витрат також є наданням правової допомоги у розумінні процесуального законодавства та Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Як зазначалось, процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу судом враховуються висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічні висновки викладено також у постановах Верховного Суду у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19 та № 910/16803/19. Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) також акцентувала увагу на те, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони. Таким чином, як зазначено, зокрема у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 487/4983/20 (провадження № 61-2707св22) суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалося від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат. Відповідачем у справі, що є предметом розгляду, клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не подавалось, у відзиві на позовну заяву було лише зазначено про те, що оскільки на думку відповідача пред`явлений позивачем позов є необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, то відповідно постав для покладення на відповідачку судових витрат позивача немає. При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Позивачем доведено реальність судових витрат; дійсна необхідність вбачається з загальної ситуації, в якій опинився позивач, який був вимушений вчиняти заходів щодо свого захисту в судовому порядку; щодо фінансового стану сторін, то відповідачкою не доведено, що її фінансовий стан свідчить про непомірність покладення на неї тягаря сплати витрат на правничу допомогу у визначеному позивачем розмірі. При цьому, суд бере до уваги те, що відповідач своїм правом на подачу письмових пояснень чи заперечень, а також на звернення з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не скористався, хоча положеннями п. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності відповідних витрат покладено саме на нього. З урахуванням наведеного, відсутність клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а також з огляду на приписи п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вбачає наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме: пропорційно розміру задоволених позовних вимог (100 %) у сумі 30 000,00 грн, що відповідає критеріям реальності, необхідності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору. Враховуючи наведене,

Outcome: approved