Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договору купівлі-продажу. Після придбання 1/4 частки спірної квартири продавець [PERSON] та відповідач - [PERSON] зобов`язувались самостійно знятися з реєстраційного обліку. Так, [PERSON] одразу після продажу частки квартири знялась з реєстрації, однак відповідач до цього часу зареєстрований у зазначеній вище квартирі. Після реєстрації позивача у спірній квартирі, вона жодного разу не бачила відповідача, він з 2006 року по теперішній час не проживає у вказаній квартирі, де він проживає на даний час їй невідомо. Таким чином, будучи зареєстрованим у квартирі, відповідач за вказаною адресою не проживає більше 1 року та не несе витрати за комунальні послуги, однак позивач змушена сплачувати за комунальні послуги також і за зареєстрованого в квартирі відповідача. У зв`язку з викладеним позивач звернулась до суду з указаним позовом. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року у вказаній справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу 15-денний термін для надання відзиву. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в заяві, просили його задовольнити. Крім того, 08 листопада 2022 року представник позивача подала до суду заяву, в якій зазначила, що сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, в порядку частини десятої статті 187 ЦПК України та направлення кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання, на підставі пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, що підтверджується конвертом, який повернувся на адресу суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», про поважність причин неявки суду не повідомив. Крім того, у встановлений судом строк, не скористався своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи, що сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши позивача та її представника, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного. Судом установлено, що на момент звернення до суду єдиними власником квартири за адресою: [ADDRESS] є позивач, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на 3/8 частки вказаної квартири № 29795242 від 20 листопада 2014 року, яке зареєстроване на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 листопада 2014 року за № 1289, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на 3/8 частки квартири № 29794903 від 20 листопада 2014 року, яке зареєстроване на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 листопада 2014 року за № 1286, а також витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на1/4 частки спірної квартири [ADDRESS] від 13 січня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу 1/4 частки в праві спільної часткової власності на квартиру від 13 січня 2021 року за № 30. Крім того, право власності позивача на квартиру за адресою: [ADDRESS] , також підтверджується рішенням Солом`янського районного суду міста Києві від 24 жовтня 2019 року, яке залишено без змін Київським апеляційним судом та набрало законної сили, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним права свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на 3/8 частки спірної квартири. Згідно з витягом № 69377711 від 10 вересня 2021 року з Реєстру територіальної громади м. Києва, відповідач [PERSON] , зареєстрований з 14 березня 2006 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Актами про не проживання від 09 вересня 2021 року, від 01 листопада 2022 року, в квартирі за адресою: [ADDRESS] від 13 липня 2021 року, відповідач ніколи не проживав, не сплачував комунальні послуги та його особистих речей в квартирі немає. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статей 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. З огляду на викладене, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю. Якщо квартира набута на законних підставах, покупець має право виселити усіх зареєстрованих у ній осіб, в тому числі і членів сім`ї продавця, без надання іншого житлового приміщення. Такий висновок зробив Верховний Суд у своїй постанові від 25 липня 2018 року в справі № 638/13030/13-ц. Окрім того, Верховний суд, вказав, що в даному випадку і право на проживання членів сім`ї колишнього власника у квартирі припиняється з моменту її продажу. Верховний Суд пояснив, що відповідно до статті 391 ЦК України новий власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні своїм майном, зокрема висиляти з квартири повнолітніх осіб без надання іншого житлового приміщення. У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6?158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок у особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц (провадження № 61-18966св18). Водночас, у постанові від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлену правову позицію про те, що аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. На підставі викладеного, а також враховуючи встановлені обставини справи, до спірних правовідносин підлягають застосування положення статті 391 ЦК України. Беручи до уваги викладене, суд вважає, що відповідач втратив право користування на частину спірної квартири внаслідок її відчуження. Так, судом установлено, що спірна квартира належить на праві приватної власності позивачу, а відповідач не проживає в квартирі протягом тривалого часу (більше одного року), не бере участі в її утриманні та не є членом сім`ї власника житла. Будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано. Крім того, на підтвердження, викладених в позові обставин в судовому засіданні були допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є дочкою позивача, відповідача ніколи не бачила та він ніколи не з`являвся у спірній квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що позивач його бабуся, він ніколи не бачив та не знає відповідача. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що позивач є власником вищевказаної квартири, відповідач в квартирі не проживає, не надавши відзиву до суду, приведені позивачем обставини не спростував, та реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу, як власнику, в повній мірі розпоряджатися своїм майном, користуватися квартирою, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір у розмірі 908 грн, підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved