Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-27 00:00:00

Короткий зміст позову. До Шевченківського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія управління активами»; приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М.; третя особа, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору на стороні відповідача Другий відділ державної виконавчої служби у м. Чернівцях Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про визнання дії нотаріуса неправомірними; визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим,\~29.04.2013 року між ним\~та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №SAMDN51000084727219. відповідно до умов якого було встановлено ліміт 17000,00 грн. При цьому, вказує, що в лютому 2016 року з його банківської картки була вчинена крадіжка коштів у сумі 6000,00 грн. Зазначає, що 16.06.2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. було вчинено виконавчий напис про стягнення з нього на користь відповідача ТОВ «Фінансова компанія управління активами» суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 12002,70 грн. та 50,00 грн. плати за вчинення виконавчого напису. Вказує, що на підставі виконавчого напису №24060 від 21.12.2021 року приватного нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. 13.05.2022 року було відкрито виконавче провадження №68988600. Вважає, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений з грубим порушенням порядку вчинення нотаріальних дій; приватний нотаріус не перевірив безспірність вимог заявника. Обґрунтовує, що згідно оскаржуваного виконавчого напису зазначено, що кредитний договір №SAMDN51000084727219 між ним та АТ КБ «ПриватБанк» укладено 17.02.2017 року, в той час як він був укладений 29.04.2013 року; не враховано те, що у нього не було заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк». Вважає дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. щодо вчинення оскаржуваного виконавчого напису неправомірними. Крім того, вказує, що він є інвалідом війни 2-ї групи із серцево-судинними захворюваннями, 3-ю стадією гіпертонічної хвороби та вищевказані обставини негативно позначилися на його здоров`ї. Зокрема, в ніч з 02 на 03 серпня 2022 року, він не міг заснути, та вранці сідаючи за кермо автомобіля він втратив свідомість, внаслідок чого зіткнувся в опору воріт, пошкодив автомобіль. Посилається на те, що з 03.08.2022 року по 20.08.2022 року він проходив лікування у Кіцманській районній лікарні. З урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати дії нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. неправомірними; визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 24060 від 21.12.2021 року, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М.; відшкодувати завдану матеріальну шкоду в розмірі 15751,71 грн. та завдану моральну шкоду в розмірі 8000,00 грн. Рух справи та позиція сторін Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17.08.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 28.09.2022 року від відповідача ТОВ «Фінансова компанія управління активами» в суд надійшла заява про визнання позовних вимог [PERSON] в частині визнання виконавчого напису №24060 від 21.12.2021 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. таким, що не підлягає виконанню. (а.с.58) Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. До суду скерував заяву, відповідно до якого розгляд справи просить провести без його участі; позовні вимоги та заяву про уточнення позовних вимог підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити; не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення. Предстаник ТОВ «Фінансова компанія управління активами» в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомлено. Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. в судове засідання не з`явилася, про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином; відзиву на позов суду не надано. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору на стороні відповідача Другий відділ державної виконавчої служби у м. Чернівцях Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомлено. Відповідно до\~ст.280 ЦПК\~України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до положень ч.2\~ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд вважає, що можливо розглянути справу у відсутність відповідача, та зі згоди позивача в заочному порядку, що відповідатиме вимогам\~ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Положеннями\~ст. 4 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.ст.\~12,\~13,\~81 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Досліджені докази та застосовані норми права Судом належними та допустимими доказами по справі встановлено, 16.06.2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. вчинено виконавчий напис про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» суми заборгованості за кредитним договором №SAMDN51000084727219, укладеним між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» укладено 17.02.2016 року у розмірі 12002,70 грн. та 50,00 грн. плати за вчинення виконавчого напису. (а.с. 7) Відповідно до довідки про прийняття та реєстрацію заяви від 18.03.2016 року (а.с.9) та Витягу з кримінального провадження №12016260020000237 (а.с.10) встановлено, що [PERSON] звертався до Чернівецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області із заявою про вчинену 15.02.2016 року з його банківської картки «ПриватБанк» крадіжку коштів в сумі 6000 грн. Згідно Виписки з рахунка [PERSON] за кредитним договором №SAMDN51000084727219 від 17.02.2016 року (а.с.11) вбачається, що у [PERSON] перед ТОВ «Фінансова компанія управління активами» станом на 21.12.2021 року наявна заборгованість у сумі 12002,07 грн. (а.с.11) Згідно попередження ПАТ «ПриватБанк» (а.с.12) встановлено, що станом на 14.04.2017 року сума простроченої заборгованості [PERSON] перед банком становила 3990,00 грн. Відповідно до Виписки по картці [PERSON] вбачається, що 15.02.2016 року були здійснені наступні операції: видача готівкових коштів у загальній сумі 6100,00 грн.; залишок після операції 11599,61 грн. (а.с.13) Разом з тим, судом досліджено виписку по картці [PERSON] за період з 01.07.2015 року по 07.08.2017 року (а.с.14), встановлено, що баланс на початок періоду становить : -11325,15 грн.; баланс на кінець періоду: -28419,77 грн. Згідно копії квитанції (а.с.15) вбачається, що [PERSON] було здійснено платіж у сумі 400,00 грн.; призначення платежу: надходження готівки за платіжними картками. Згідно Виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] вбачається, що останній перебував на стаціонарному лікуванні в ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС по Чернівецькій області» в наступні періоди: 07.03.- 22.03.2013 року; 28.04.-1905.2014 року; 27.04.-12.05.2015 року; 13.10.-28.10.2016 року; 20.04.-04.05.2017 року; 19.08.-29.08.2017 року; 05.03.15.03.2018 року; 10.01.-25.01.2019 року; 2911.-12.12.2019 року; діагноз: гіпертонічна хвороба ІІІ ступеня; дифузний кардіосклероз. (а.с.16) Судом встановлено, що позивач [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1988 році серії [NUMBER] (а.с.17) Відповідно до медичних довідок (а.с.32-33) вбачається, що [PERSON] 03.08.2022 року, 05.08.2022 року та 08.08.2022 року звертався зі скаргами на головний біль, запаморочення, болі в ділянці серця до лікаря, яким було поставлено діагноз: дифузний кардіосклероз. Згідно Виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №111 вбачається, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС по Чернівецькій області» протягом періоду з 17.01.2022 року по 02.02.2022 року; діагноз: дисциркуляторна енцефалопія ІІ ст.. на фоні гіпертонічної хвороби ІІІ, наслідки перенесеного ГПМК в лівій гемісфері (2010 р) з легким правобічним гемпарезом, елементами моторної афазії, вестиубло-атактичний синдром, судинний криз. (а.с.34) Згідно акту приймання-надання послуг із санаторного курортного лікування №102 від 27.07.2022 року встановлено, що [PERSON] перебував на санаторно-курортному лікуванні у ТОВ Санаторно-лікувальному комплексі «Перлина Поділля»; сума наданих послуг 8774,00 грн. (а.с.35) Відповідно до копій квитанцій (а.с.36-38) вбачається, що [PERSON] протягом 2017-2018 років здійснював платежі щодо погашення заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до копій квитанцій (а.с.39-41) вбачається, що [PERSON] здійснював купівлю ліків. Судом встановлено, що 26.08.2022 року [PERSON] звернувся до Чернівецького науково-дослідного експертно- криміналістичного центру МВС України щодо проведення експертного транспортно-товарознавчого дослідження. Згідно висновку експертного дослідження №ЕД-19/126-22/5957-АВ від 07.09.2022 року вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Nissan» моделі «Primera», номерний знак [NUMBER] станом на 03.08.2022 року склала 9761,18 грн. (девять тисяч сімсот шістдесят одна грн.. 18 коп.) (а.с.44-57) Згідно квитанції №20 від 29.08.2022 року вбачається, що [PERSON] сплатив за проведення експертизи 2265,36 грн. (а.с.43) Також суду надано фотокопії від 03.08.2022 року (а.с.43), на яких зображено автомобіль марки «Nissan» моделі «Primera», номерний знак [NUMBER] . Суд вважає, що здійснений виконавчий напис від 16.06.2021 року, зареєстрований в реєстрі за №179223, незаконним та такими, що не підлягає виконанню у зв`язку із наступним: За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Отже, судом з наведених вище доказів встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положеннями Цивільного кодексу України,\~Законом України «Про нотаріат», а також Законом України «Про захист прав споживачів», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року Відповідно до ст.\~18\~ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Статтею 87\~Закону України\~«Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Главою 14 «Вчинення виконавчих написів» Закону України «Про нотаріат» визначений порядок вчинення виконавчих написів. Зокрема, норми статті 88 цього Закону (тут і далі - у первинній редакції) встановлюють, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні положення містяться у пунктах 3.1, 3.3 глави 16 «Вчинення виконавчих написів» розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 зробила такий висновок про застосування вказаної норми права: «Строк для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, передбачений статтею 88 Закону України «Про нотаріат», безпосередньо пов`язаний з позовною давністю, встановленою ЦК України. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Отже, загальний строк для звернення стягувача до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису становить не більше трьох років з дня виникнення у стягувача права вимоги до боржника незалежно від суб`єктного складу сторін у правовідносинах, тобто цей строк підлягає застосуванню й у відносинах між юридичними особами. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншу позовну давність, виконавчий напис видається у межах цього строку» (пункт 80 вказаної постанови). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сума або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав і обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувана раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Як зазначено Верховним Судом України в своїй постанові від 05 липня 2017 року по справі №754/9711/14-ц, безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно з п.2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, для одержання виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості кредитором надаються оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. В постанові Верховного Суду України (справа №310/9293/15ц від 23.01.2018p.) зазначено, що: при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Для правильного застосування положень статей 87,\~88\~ЗУ "Про\~нотаріат" у такому спорі, суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо її заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. За змістом частини першої статті 88\~Закону України\~«Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Проте при визначенні строку, в межах якого вчиняється виконавчий напис, мають застосовуватись також норми частини другої статті 88\~Закону України\~«Про нотаріат» та статті 257 ЦК України, які встановлюють трирічний строк для таких вимог. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису заборгованість повинна існувати та бути безспірною. Таким чином, захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині) розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині, з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Законодавцем визначено, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі, суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц з подібних правовідносин. У нотаріальному процесі, при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджують безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Проаналізувавши наведене вище, а також надані суду письмові докази в їх сукупності, суд зауважує, що при вчиненні виконавчого напису за №24060 від 16.06.2021 року, нотаріус не пересвідчилася у безспірності пред`явленої до стягнення заборгованості з [PERSON] . Статтею 207\~Цивільного Кодексу\~України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до положень статей 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638\~ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно частини першої статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Аналіз наведених норм закону та аналіз доказів наданих сторонами в їх сукупності, свідчить про те, що при вчиненні виконавчого напису за №24060 від 16.06.2021 року, приватний нотаріус Солонець Т.М. не пересвідчилася у безспірності пред`явленої до стягнення заборгованості та не витребувала необхідних документів у стягувача ТОВ «Фінансова компанія управління активами». Що стосується вимоги про визнання дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. неправомірними, то суд зважає на наступне. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судувід 06 жовтня 2021 року у справі № 201/9570/18 (провадження № 61-7299св21) зроблено висновок, що «нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій із метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства. Тобто нотаріус не може бути відповідачем у цій категорії справ, оскільки предметом позову є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі. Цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Що стосується вимоги позивача [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, а саме вартості відновлювального ремонту автомобіля марки «Nissan» моделі «Primera», номерний знак [NUMBER] станом на 03.08.2022 року згідно висновку експертного дослідження №ЕД-19/126-22/5957-АВ від 07.09.2022 року, то суд зазначає наступне. Згідно\~ст.22 ЦК України\~\~передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Частиною першою\~статті 1166 ЦК України\~передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2\~ст. 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2\~Постанови від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Таким чином, суд не вбачає безпосереднього причинного зв`язку між пошкодженням автомобіля марки «Nissan» моделі «Primera», номерний знак [NUMBER] та вчиненням нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача завданої моральної шкоди суд зазначає наступне. Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною другою статті 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У пункті 5 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Зокрема, зазначено, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.п. 4, 5 Постанови Пленуму верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Із врахування зазначених вище правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Позивачем [PERSON] не надано доказів того, що йому завдано моральну шкоду діями відповідача. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Вирішення вимоги про судові витрати У відповідності до\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.9 ст.5 ЗУ "Про судовий збір" від спалти судового збору звільняються інваліди І-ІІ групи, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів І та ІІ групи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1988 році серії [NUMBER] (а.с.17) Таким чином, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн. Висновок На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як сторона по справі, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення частково.

Outcome: partial