Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що житловий будинок по [ADDRESS] належить їй на праві спільної часткової власності в 11/20 частинах, а власником інших 9/20 частин була [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадщину після [PERSON] у виді 9/20 части житлового будинку прийняв її син [PERSON] , але свої спадкові права він у встановленому порядку не оформив та право власності на частину будинку не зареєстрував. На даний час у неї виникла потреба розпорядитися своє частиною будинку, чого вона не може зробити без виділу належної їй частки в будинку. Ухвалою від 06 грудня 2021 року відкрито провадження в справі. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, але її представник [PERSON] подала заяву про підтримання позову та проведення судового розгляду за їх відсутності та відсутності відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання викликався шляхом надсилання засобами поштового зв`язку судової повістки за адресою місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Поштовий конверт з судовою повісткою на ім`я [PERSON] повернуто без вручення з відміткою про відсутність особи за адресою місця проживання. Виходячи зі змісту ч. 8 ст. 128, ч. 4 ст. 130 ЦПК України, суд вважає, що відповідачу у належний спосіб була вручена судова повістка. Але відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини його неявки суду невідомі, відзив на позов ним не поданий. Суд, зі згоди представника позивача, розглядає справу за відсутністю відповідача в заочному судовому засіданні та на підставі наявних в ній матеріалів. В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі матеріали, суд встановив наступне. Спірним є житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Згідно з матеріалами інвентаризаційної справи № 104 право власності на житловий будинок в цілому первісно було зареєстроване на ім`я [PERSON] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 14 грудня 1990 року виконавчим комітетом Люботинської міської ради народних депутатів. 13 лютого 1993 року [PERSON] звернулась до Харківського міжміського БТІ із заявою про виготовлення документів з метою відчуження приміщень у житловому будинку під № 1-1, 1-2, 2-2, 2-3 і 1/2 частини 2-1. Станом на лютий 1993 року, як це випливає з поверхового плану, наявного в інвентаризаційної справи № 104, спірний житловий будинок складався з таких приміщень: сіни 1-1, житлова кімната 1-2, сіни 2-1, кухня 2-2, житлова кімната 2-3, житлова кімната 2-4, житлова кімната 2-5. За розрахунком БТІ, складеним на виконання замовлення [PERSON] , ідеальна частка приміщень у житловому будинку, яка підлягає відчуженню, по відношенню до усього будинку та надвірних будівель складає 9/20. Таким чином, була встановлена можливість проведення поділу житлового будинку на дві частини за згодою власника. Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 04 травня 1993 року державним нотаріусом Другої Харківського району нотаріальної контори, [PERSON] купив у [PERSON] 9/20 частин житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями: сарай літ. «В», льох літ. «Г», вбиральня літ. «Д», душ літ. «Е», літня кухня «Б», за адресою: [ADDRESS] . За домовленістю сторін договору у користування покупця [PERSON] перейшли конкретні приміщення: сіни 1-1 площею 4,30 кв.м, житлова кімната 1-2 площею 17,80 кв.м, кухня 2-2 площею 7,10 кв.м, житлова кімната 2-3 площею 8,40 кв.м, та 1/2 частина сіней 2-1 площею 4,60 кв.м. Таким чином, від моменту укладання договору купівлі-продажу виникла спільна часткова власність на житловий будинок, співвласниками якого стали [PERSON] і [PERSON] , частки яких відповідно становити 11/20 і 9/20. Вказані співвласники між собою визначити відособлені приміщення у житловому будинку, які припадають на частку кожного з них. В той же час, зміст договору купівлі-продажу від 04 травня 1993 року вказує на те, що у своє володіння [PERSON] отримав лише приміщення у житловому будинку літ. «А-1», а усі надвірні споруди - сарай літ. «В», льох літ. «Г», вбиральня літ. «Д», душ літ. «Е», літня кухня «Б», залишились у власності [PERSON] . Згідно зі ст. 118 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), якщо учасники спільної часткової власності на жилий будинок за угодою між собою встановили порядок користування відособленими приміщеннями будинку (квартирами, кімнатами) відповідно до частки кожного і така угода нотаріально посвідчена і зареєстрована у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, то вона обов`язкова і для особи, яка згодом придбає частку в спільній власності на цей будинок. Таким чином, порядок конкретного користування житловим будинком, визначений співвласниками під час укладання договору купівлі-продажу від 04 травня 1993 року, є обов`язковим для виконання кожним з них та підлягає врахуванню при вирішені будь-яких спірних питань, пов`язаних з володінням та розпорядженням житловим будинком та земельною ділянкою. В подальшому, 19 лютого 1996 року, між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої Харківського району нотаріальної контори, за яким у власність покупця перейшли 9/20 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно із свідоцтвом про право власності на спадщину за законом, посвідченим 21 серпня 2012 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області, співвласник [PERSON] померла [INFO] , та її спадкоємцем, який прийняв спадщину у виді 11/20 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , була позивач [PERSON] . Співвласник [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується актовим записом про смерть № 30 від 31 січня 2012 року. За інформацією Харківської районного державної нотаріальної контори від 05 січня 2022 року, після смерті [PERSON] до нотаріальної контори 04 липня 2012 року із заявою про прийняття за заповітом звернувся [PERSON] та на підставі його заяви заведена спадкова справа № 265/2012. Але до теперішнього часу спадкоємцем [PERSON] свідоцтво про право власності на спадщину не отримано. Верховними Судом України неодноразово під час розгляду справ проводився аналіз застосування норм спадкового права, викладених в книзі шостій ЦК України. Так, за результатами розгляду справи № 6-33цс15 (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року) Верховним Судом України було зроблено висновок про наступне: «Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним. Відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право власності на спадкове нерухоме майно не позбавляє кредитора спадкодавця звернутися на підставі норми ст. 23 Закону України «Про іпотеку» до такого спадкоємця, що зволікає з отриманням свідоцтва з вимогами про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки.». Приймаючи до уваги правовий висновок Верховного Суду України, суд приходить до переконання, що відповідач [PERSON] , який у належний спосіб прийняв спадщину після смерті [PERSON] , набув право власності, хоча і в обмеженому обсязі, на 9/20 частин житлового будинку [ADDRESS] . А від так, до нього перейшов обов`язок щодо дотримання порядку конкретного користування житловим будинком. З матеріалів інвентаризаційної справи № 104 вбачається, що станом на 2001 рік під час проведення поточної інвентаризації було зафіксовано самочинне будівництво прибудови літ «А1-1» до житлового будинку літ. «А-1» та надвірних будівель: сараїв літ. «Ж» і «З», погребу літ. «Л», зливної ями літ. «Я» і вбиральні літ. «Е»; із зареєстрованих на праві власності надвірних будівель душ літ. «Е» виключений. На той час в житловому будинку також було проведено самочинне переобладнання кухні 2-2 площею 7,10 кв.м та 1/2 частина сіней 2-1 площею 4,60 кв.м в одне приміщення житлову кімнату 1-4 площею 12,40 кв.м. В подальшому, під час проведення техніком БТІ поточної інвентаризації у 2012 році зафіксовано самочинно будівництво веранди літ. «а1» до житлового будинку літ. «А-1». З досліджених документів вбачається, що вже станом на 2001 рік будинок в цілому складався з двох ізольованих квартир, які мали окремі виходи, та які були поєднані між собою лише однією внутрішньою стіною, що відповідає умовам поділу житлових приміщень в будинку, проведеного перед укладенням договору купівлі-продажу від 04 травня 1993 року. З технічного паспорту, виготовленого ФОП [PERSON] станом на 21 жовтня 2021 року, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , розташований житловий будинок літ. «А-1» з прибудовою літ. «А1-1», верандою літ. «а1» і тамбуром літ. «а» та надвірні будівлі: літня кухня літ. «Б» з сіньми літ. «б», погреби літ. «Г» і «Л», вбиральня літ. «Д», душ літ. «Е», сараї літ. «Ж», «З» та «І», колодязь літ. «К», вигрібна яма літ. «Я». Згідно з довідкою інженера з інвентаризації майна ФОП [PERSON] від 21 жовтня 2021 року на час обстеження житлового будинку були відсутні дозвільні документи на здійснення будівництва прибудови літ. «А1-1» верандою літ. «а1»; сарай літ. «В» знесений. Поділ житлового будинку на дві окремі ізольовані квартири збережений. З відомостей технічного паспорту вбачається, що подвір`я, на якому розташований житловий будинок, співвласниками якого є позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] , поділено парканом на дві частини, до кожної з яких утворені окремі входи з [ADDRESS] , та які відповідно є прилеглими до тих частин будинку, якими користуються сторони. Так, надвірні будівлі - погреб літ. «Г», вбиральня літ. «Д», літня кухня «Б» з сіньми літ. «б», якими володіє позивач [PERSON] , розташовані саме на тій частині земельної ділянки подвір`я, які примикає до частини житлового будинку, яким користується позивач. Ч. 4 ст. 358 ЦК України передбачено, що якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою, та кожен з співвласників має право на надання йому у користування та володіння тієї частини спільного майна у натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно положень ст. 364 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Згідно зі ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Досліджені матеріали інвентаризаційної справи свідчать про те, що у 1993 році були проведені технічні розрахунки визначення частки, яку складає квартира, якою користувався співвласник [PERSON] , від усього житлового будинку. Таким чином, ще в момент набуття [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04 травня 1993 року права власності на частину житлового будинку, був проведений фактичний поділ будинку з подальшим визначенням частки, яка підлягала відчуженню. Право власності на визначену частку у житловому будинку послідовно перейшло від [PERSON] до [PERSON] , яким повинен дотримуватися встановленого порядку. На підставі вищевикладеного та враховуючи встановлену під час судового розгляду технічну можливість проведення поділу спірного житлового будинку на частки та виділу на користь позивача її частки, суд задовольняє позов в повному обсязі.

Outcome: approved