Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

У червні 2022р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: ТОВ «ДОРТЕЛА Україна ЛТД» (далі по тексту - відповідач 1), Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідач 2), третя особа: Компанія Фрелло Коммерс Інк (FRELLO COMMERCE INC.), в якому просив суд: - визнати припиненими трудові відносини між позивачем, як працівником та відповідачем 1, як роботодавцем, у зв`язку із звільненням позивача з посади директора за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України (далі по тексту - вимога № 1); - зобов`язати відповідача 2 внести відомості про факт припинення трудових правовідносин між відповідачем 1 та позивачем у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі по тексту - вимога № 2). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 лютого 2022р. ним, як працівником відповідача 1 було складено заяву про звільнення з посади директора відповідача 1 за власним бажанням, на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, та надіслав її засновнику відповідача 1 - третій особі, в подальшому 11 травня 2022р. позивачем було ініційовано скликання позачергових Загальних зборів на порядок денних яких винесено питання про звільнення його з посади директора та призначення на посаду нового директора, однак засновник - третя особа на Загальні збори свого представника не направив, рішення з порядку денного не прийняв. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 червня 2022р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. До судового засідання стороною позивача було подано через канцелярію суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі 1, 2, третя особа, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що з 01 квітня 2014р. позивач є директором відповідача 1. 15 лютого 2022р. позивач [PERSON] склав та направив засновнику відповідача 1 - третій особі заяву про звільнення його за власним бажанням. Відповідно до ст. 38 КЗпП України та ст.ст. 28, 29, 30, 31 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» встановлено, що право директора товариства на звільнення за власним бажанням кореспондує обов`язок учасників товариств провести загальні збори та розглянути заяву директора про звільнення і створення виконавчого органу. Пунктом 5.1.9 Статуту відповідача 1 передбачено, що позачергові Збори скликаються по ініціативі Голови Зборів для вирішення справ, що потребують негайного розгляду; виконавчого органу, ревізійної комісії, учасників, що володіють у сукупності більш ніж 20 відсотків голосів. Якщо протягом 25 днів Голова Зборів не виконав зазначеної вимоги, вони вправі самі скликати Збори Учасників. 11 травня 2022р. позивач направив третій особі повідомлення про скликання позачергових Загальних зборів учасників відповідача 1, зазначивши, що збори відбудуться 13 червня 2022р. о 10:00 год. за адресою: м. Київ, вул. Ярославів Вал, буд. 36-38 . 13 червня 2022р. за адресою проведення Загальних зборів позивач прибув у визначений час, з метою забезпечення його реєстрації, однак запрошені учасники на Збори не з`явилися. Таким чином, позачергові Загальні збори учасників відповідача 1 не відбулися. За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165). З урахуванням положень ч.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя». Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Конституційний Суд України у Рішеннях від 07 липня 2004р. № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007р. № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008р. № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. За змістом ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності. Частиною 1 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Власником підприємства у розумінні ст. 38 КЗпП України та трудового законодавства в цілому, вважається особа, яка створила підприємство, тобто засновник (засновники). Залежно від організаційно - правової форми підприємства, власником може бути засновник приватного підприємства, акціонери, учасники та ін. У п. 4) ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Передбачений ч. 1 ст. 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у ч. 1 ст. 10 ЦПК України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170). У випадку відсутності рішення Загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, керівнику із метою захисту своїх прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019р. у справі № 520/11437/16-ц, від 24 грудня 2019р. у справі № 758/1861/18). Уповноважений на звільнення директора орган відповідача проігнорував повідомлення позивача про його звільнення і не розглянув по суті його заяву про звільнення протягом передбачених законодавством строків, не виконав покладених на нього Статутом обов`язків. З огляду на викладене, своєю бездіяльністю, яка виразилася в не розгляді та не вжитті заходів для прийняття рішення про звільнення позивача в межах статутної діяльності товариства були порушені трудові права позивача, зокрема його право бути звільненим із займаної посади за власним бажанням, та право на вільне обрання місця для його реалізації. Також, оскільки законні вимоги позивача щодо звільнення залишились нерозглянутими, то у зв`язку з цим порушені права та інтереси останнього, тому що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань продовжують міститись відомості про те, що позивач є керівником відповідача. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що трудові відносини між позивачем і відповідачем фактично були припинені, а тому вимога № 1 підлягає частковому задоволенню, а саме слід припинити трудові відносини позивача з відповідачем 1, на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, з 13 червня 2022р. Стосовно вимоги № 2, то в цій частині позов також підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 13) ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації, тощо; зокрема, прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків. Таким чином, задоволення вимоги позивача про визнання трудових відносин між ним та відповідачем 1 припиненими, тягне за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі відносно відповідача 1 (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 3 липня 2019р. у справі № 520/11437/16-ц, у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019р., у справі № 758/1861/18). Відповідно до п. 2) ч. 1 ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо зобов`язання вчинення реєстраційних дій. Суб`єкт державної реєстрації не пізніше наступного робочого дня з дати отримання судового рішення, передбаченого п. 2) ч. 1 цієї статті проводить відповідну реєстраційну дію шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру (п. 3) ч. 5 ст. 25 Закону). Отже, у вказаній нормі визначено, що таким судовим рішенням може бути рішення про зобов`язання вчинення реєстраційних дій (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019р. у справі № 520/11437/16-ц) та в силу положень ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», компетентним органом, який є уповноваженим вносити записи щодо виключення інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про позивача, як керівника відповідача 1 виступає відповідач 2. Статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Так, для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 травня 2020р. у справі № 910/7164/19). Таким чином, саме відповідач 2, як суб`єкт державної реєстрації, має проводити зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі відносно виключення інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про позивача, який є виконавчим органом відповідача 1, на підставі рішення суду, що містить відповідне зобов`язання, а тому з метою захисту порушеного права позивача, суд вважає вірним зобов`язати відповідача 2 виключити відомості, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про керівника юридичної особи відповідача 1, - позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача 1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,4 грн.

Outcome: partial