Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

У січні 2021р. позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідачів: Головного управління Національної поліції в Київській області, Київської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, в якому просив суд: - стягнути з Державного бюджету, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в рахунок відшкодування завданої шкоди в розмірі 808000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 лютого 2015р. Бориспільським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Київській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015110230000196, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України. 26 червня 2017р. йому було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. В подальшому 09 серпня 2017р. прокурором Бориспільської місцевої прокуратури Київської області виділено з кримінального провадження №12015110230000196 матеріали досудового розслідування відносно позивача за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, та присвоєно номер кримінального провадження №12017110100001815, яке 19 серпня 2017р. було зупинене на підставі п. 2) ч. 1 ст. 280 КПК України. 20 грудня 2017р. досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017110100001815 відновлено та змінено позивачу підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. Ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2018р. накладеного арешт на його майно. 28 лютого 2018р. [PERSON] змінено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а 29 березня 2018р. відносно нього складено та затверджено обвинувальний акт та скеровано до Обухівського районного суду Київської області. Вироком Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2018р., який ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019р. залишено без змін, позивача було виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. Постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2020р. рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції залишено без змін. Позивач у позові зазначив, що зі сторони держави відносно нього були здійсненні незаконні обмеження його прав, які, окрім іншого, полягали в незаконному повідомлені про підозру та відповідно незаконному перебуванні його під слідством та судом, в якості підозрюваного та обвинуваченого у період з 26 червня 2017р. по 25 листопада 2019р., що складає 29 місяців. Також позивач зазначив, що виходячи із вимог ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню, становить 174000,0 грн. При цьому позивач вважає, що він зазнав моральної шкоди на суму 250000,0 грн., оскільки незаконні дії органів досудового слідства, які були спрямовані на притягнення його до кримінальної відповідальності, призвели до стресу, моральних переживань, витрат своїх зусиль, коштів та часу на доведення ним своєї невинуватості. Крім того, позивач вважає, що відповідно до п. 4) ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на його корись має бути відшкодовано за надання йому юридичної (правової) допомоги на стадії досудового розслідування та на стадії судового розгляду за яку він сплатив на загальну суму 558000,0 грн. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2021р. дану позовну заяву передано на розгляд за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2021р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2021р. відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, та призначено справу в підготовче засідання. 15 вересня 2021р. на адресу суду від відповідача Головного управління Національної поліції в Київській області (далі по тексту - ГУ НП в Київській області) надійшов відзив на позов, в якому відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що позивачем не подано до суду належного і допустимого доказу на обґрунтування того, що внаслідок закриття кримінального провадження відбулись кардинальні чи суттєві зміни в перебігу життєвих подій, було спричинено тривалий психологічний дискомфорт чи штучне обмеження у плануванні можливостей, погіршилась його репутація, та загалом, завдало певної моральної шкоди. 22 вересня 2021р. на адресу суду від відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов, в якому відповідач зауважив, що сума моральної шкоди 174000,0 грн., відповідно до розрахунку позивача відповідає чинному законодавству, а розмір моральної шкоди 250000,0 грн., який просить стягнути позивач, є завищеним, позивач жодним чином не обґрунтував з яких саме міркувань він оцінив моральну шкоду саме в розмірі 250000,0 грн. Відповідач вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. При цьому зазначив, що позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини останніх в їх заподіянні. Щодо вимог відшкодування шкоди в частині за надання правової допомоги в розмірі 558000,0 грн., відповідач вказав про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які квитанції, платіжні доручення з відміткою банку, які б були належним доказом сплати цих коштів. Чинним законодавством не передбачено можливості відшкодування витрат на правову допомогу, понесених стороною під час розгляду справи в іншому провадженні. 23 вересня 2021р. в судовому засіданні за клопотання представника відповідача Київської обласної прокуратури суд приєднав до матеріалів справи відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що зазначені у позові обстави та факти не можуть бути належною правовою підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 250000,0 грн., розмір якої необґрунтований та не підтверджується належними і допустимими доказами, а таке стягнення на користь позивача призведе до безпідставного заподіяння збитків Державному бюджету України. Розписка про отримання коштів, видана адвокатом Манелюком І.М. на загальну суму 558000,0 грн. не є належним фінансовим документом, а відтак не може бути належним доказом, що підтверджує фактичну сплату позивачем вказаних коштів на належний облік їх адвокатом як доходу. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2022р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 14 червня 2022р. на адресу суду від позивача надійшла відповідь на подані відзиви сторони відповідачів, в якій позивач зазначив, що факт незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності підтверджується виправдувальним вироком Обухівського районного суду Київської області. В результаті допущених порушень він зазнав моральної шкоди, яка може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення. Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Заперечення на відповідь на відзиви, стороною відповідачів на адресу суду не подавались. В судове засідання сторони, їх представники, не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися в установлений законом порядок. Позивач подав до суду заяву, в якій просив задовольнити позов, справу розглядати без його участі. Представник відповідача Київської обласної прокуратури подав заяву про розгляд справи без його участі, просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача Держаної казначейської служби у відзиві на позов просив розглядати справу без його участі. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи у відсутність сторін. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступник підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 26 червня 2017р. старшим слідчим Бориспільського відділу поліції ГУ НП в Київській області Хамбір Я.О. у кримінальному провадженні № 12015110230000196 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 лютого 2015р., повідомлено про підозру [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. Постановою прокурора Бориспільської місцевої прокуратури Київської області Добривечір К.В. від 09 серпня 2017р. виділено з кримінального провадження № 12015110230000196 матеріали досудового розслідування відносно [PERSON] за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, та присвоєно номер кримінального провадження № 12017110100001815. 19 серпня 2017р., на підставі п. 2) ч. 1 ст. 280 КПК України досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017110100001815 від 09 серпня 2017р., відносно [PERSON] було зупинено. В подальшому, постановою т.в.о начальника 1-го слідчого відділу слідчого відділу Бориспільського відділу поліції ГУ НП в Київській області Єфіменко В.О. від 20 грудня 2017р. відновлено зазначене кримінальне провадження. Ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2018р. у справі № 359/158/18 накладеного арешт на майно [PERSON] 28 лютого 2018р. [PERSON] змінено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. 29 березня 2018р. старшим прокурором групи прокурорів у кримінальному провадженні № 12017110100001815 - прокурором Бориспільської місцевої прокуратури Добривечір К.В. складено та затверджено обвинувальний акт відносно [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. Вироком Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2018р. [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та виправдано його, у зв`язку із недостатністю в діянні складу кримінального правопорушення. Також даним вироком скасовано накладений ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2018р. у справі №359/158/18 арешт на майно позивача. Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019р. апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, вирок Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2018р. залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2020р. касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, ухвалу Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019р. залишено без змін. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено у ст. ст. 56, 62 Конституції України, ст. ст. 1167, 1176 ЦК України. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органом досудового розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування шкоди, передбаченої ст. 1176 ЦК України, регулюється Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі по тексту - Закон № 266/94-ВР). За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Таким чином, проаналізувавши надані суду докази у їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинним в інкримінованих йому злочинах, який набрав законної сили, суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеного кримінального провадження та розгляду кримінального провадження, що призвели до зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв`язків. Суд вважає безпідставними доводи сторони відповідачів щодо недоведеності позивачем завданої йому моральної шкоди, у чому безпосередньо вона полягає, оскільки факт завдання особі моральної шкоди через незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності презюмується законодавством. За змістом ст. 1 Закону № 266/94-ВР відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду. Отже, у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі п. 1) ч. 1 ст. 2 цього Закону, оскільки відносно нього постановлено виправдувальний вирок. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з наступного. Статтею 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно роз`яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021р. у справі № 638/509/19 послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 20 вересня 2018р. (справа № 686/23731/15), згідно якого моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом з 01 січня 2021р. становить 6000,0 грн. на місяць. Строк перебування позивача під слідством та судом у якості підозрюваного та обвинуваченого у період з 26 червня 2017р. по 25 листопад 2019р. складає 29 місяців. Таким чином, мінімальний розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу становить 174000,0 грн. (29 місяців *6000,0 грн.) Разом з цим, позивач вважає, що він зазнав моральної шкоди на суму 250000,0 грн. і саме ця сума має бути стягнута на його користь, обґрунтовуючи тим, що весь час, поки тривало слідство, позивач та його захисник неодноразово вказували слідчому та прокурору на хибність їх позиці щодо інкримінованого позивачу злочину. Окрім цього, зі сторони органу досудового розслідування затягувалося досудове розслідування, відносно позивача, як підозрюваного, вчинялися незаконні дії по його затриманню. Орган досудового розслідування з прокуратурою необґрунтовано намагалися обрати позивачу запобіжний захід пов`язаний з триманням під вартою. Також за ініціативи органу досудового розслідування та прокуратури на майно позивача було накладено арешт, що призвело до неможливості позивача вільно розпоряджатися цим майном. Дані обставини підтверджується, зокрема, поданими захисником (адвокатом) Сергієнка С.О. скаргами в порядку ст. 303 КПК України до слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області, ухвалами слідчого судді щодо розгляду цих скарг, а саме від 01 листопада 2017р. у справі № 359/8518/17, від 20 листопада 2017р. у справі № 359/8518/17, протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 20 грудня 2017р., ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2017р. у справі № 359/9981/17, якою в задоволенні клопотання т.в.о. начальника 1-го відділення СВ Бориспільського ВП ГУ НП України в Київській області Єфіменко В.О. про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваному [PERSON] відмовлено. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд вважає, що позивачем доведено, що він зазнав незаконного втручання у своє особисте життя та власність, переніс тяжкі емоційні хвилювання та стрес через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності. Для визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, судом з`ясовано чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди, а саме негативні наслідки, яких зазнав позивач у зв`язку із незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, тобто враховано характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Таким чином, суд, виходячи з вимог розумності та справедливості, вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди, яку зазнав позивач внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, з урахуванням всіх обставин справи, в розмірі 200000,0 грн., який має бути стягнутий за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача [PERSON] . Такий спосіб захисту відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, зокрема, постанові від 27 листопада 2019р. у справі № 242/4741/16, де суд дійшов висновку про те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. При цьому Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові не відступила від висновку Верховного Суду України, який викладено у постанові від 08 листопада 2017р. у справі № 761/13921/15, оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення Державної казначейської служби України та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012р. № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКС України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Подібні за змістом висновки про те, що у цій категорії справ відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, а казначейська служба відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить о висновку, що позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави. Стосовно вимог позивача в частині стягнення на його користь матеріальної шкоди в розмірі 558000,0 грн., у вигляді витрат на правову допомогу адвоката на стадії досудового розслідування та на стадії судового розгляду, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Розмір зазначеної шкоди, якої зазнав позивач обраховано ним, виходячи з положень п. 4 ст. 3 Закону № 266/94-ВР, за змістом якого у разі постановлення виправдувального вироку суду громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені ним у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі по тексту - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 30 Закону № 5076-VI визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017р., розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. Отже, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 27 червня 2018р. у справі № 826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Участь адвоката Манелюка І.М., який здійснював надання правової допомоги позивачу на стадії досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12017110100001815, у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій під час розгляду даного кримінального провадження по суті і факт надання ним правової допомоги підтверджено договорами про надання юридичних послуг №26/06 від 26 червня 2017р. та №6/04 від 06 квітня 2018р., додатковими угодами до цих договорів, актами про виконання робіт (надання послуг) від 30 березня 2018р. та від 20 липня 2020р. Також факт надання правової допомоги позивачу адвокатом Манелюком І.М. під час проведення досудового розслідування підтверджується ухвалами слідчих суддів Бориспільського міськрайонного суду від 01 листопада 2017р., від 20 листопада 2017р., від 20 грудня 2017р., а під час судового розгляду кримінального провадження підтверджується вироком Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2018р., ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019р., постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2020р. В матеріалах справи (а.с. 139) міститься розписка від 12 жовтня 2021р. про те, що адвокат Манелюк І.М. отримав від [PERSON] кошти в якості оплати вартості правової допомоги та винагороди в розмірі 558000,0 грн. Інших документів щодо здійснення оплати позивачем за надання правової допомоги у кримінальному провадженні № 12017110100001815 матеріали справи не містять. Разом з цим, судом критично оцінюється зазначений доказ понесення стороною позивача витрат на професійну правничу допомогу (вказана вище розписка) в розмірі 558000,0 грн., оскільки належним доказом понесення витрат на правничу допомогу є квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки. Однак, позивач, окрім розписки, суду не надав відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку. За таких обставин суд не вбачає підстав для відшкодування шкоди на користь позивача в порядку п. 4) ст. 3 Закону № 266/94-ВР. Незважаючи на те, що суд відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення шкоди в розмірі 558000,0 грн., суд звертає увагу, що є безпідставним посилання відповідачів на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019р. у справі №529/1007/16, що чинним законодавством України не передбачено можливості відшкодування витрат на правову допомогу, понесених стороною під час розгляду справи в іншому провадженні, оскільки в справі № 529/1007/16 вирішувалися правовідносини, які не є тотожними із правовідносинами у даній справі і вони не вирішувалися з урахуванням Закону № 266/94-ВР. В силу положень п. 13) ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за даними позовом не справляється, а тому розподілу між сторонами не підлягає.

Outcome: partial