Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

20 квітня 2022 року представник позивача [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності у порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що сину позивача [PERSON] на підставі Договору довічного утримання від 15.03.2007 року, належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , рішення про державну реєстрацію від 19.11.2014 року. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому квартиру [ADDRESS] . [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом, що прийняв спадщину. 07.04.2021 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті сина [PERSON] . Проте, для оформлення спадкових прав державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори видала їй свідоцтво про право на спадщину за законом лише на Ѕ частину спадкового майна - квартири [ADDRESS] . Інша Ѕ частина залишилася не виданою та згідно свідоцтва, спадкоємцем цієї Ѕ частини є її колишній чоловік, батько спадкодавця [PERSON] . Їй пояснили, що відповідач фактично прийняв спадщину, так як він був прописаний разом із спадкодавцем за однією адресою. Відповідач [PERSON] не прийняв спадщину шляхом постійного проживання, так як не проживав разом зі спадкодавцем, починаючи з серпня 2005 року. Заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк він також не подавав. Підставою позову є факт не прийняття спадщини відповідачем, відповідач при відсутності обставин, що свідчать про прийняття спадщини, а саме відсутності постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не виконав вимоги щодо необхідності подання відповідної заяви про прийняття спадщини. За таких умов віднесення відповідача нотаріусом до кола спадкоємців за законом, які прийняли спадщину є помилковим, а дії нотаріуса є незаконними. Відповідач не може вважатися таким, що автоматично прийняв спадщину після смерті сина [PERSON] . Як зазначено в свідоцтві про право на спадщину, виданому [PERSON] , спадкоємцями зазначено в свідоцтві майна [PERSON] , який помер [INFO] є [PERSON] в Ѕ частці та [PERSON] в Ѕ частці. Свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частку видано [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частку ще не видано. У зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] не прийняв спадщину після смерті сина [PERSON] єдиним спадкоємцем першої черги є саме [PERSON] . Просить суд визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом після смерті сина [PERSON] , який помер [INFO] на Ѕ частину спадкового майна - квартиру [ADDRESS] . 12 травня 2022 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська провадження по справі було відкрито та призначено справу до розгляду по суті в порядку загального позовного провадження. 03 жовтня 2022 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява з проханням розглядати справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі та не заперечувала проти заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі. Від відповідача відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило, у зв`язку з чим суддя вважає можливим застосувати положення ст.280 ЦПК України та розглянути справу заочно. Від представника третьої особи - Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутності. Приймаючи до уваги позицію представника позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору на умовах довічного утримання від 15.03.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хорішко О.М., належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , рішення про державну реєстрацію від 19.11.2014 року (а.с.7-10). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис №95 (а.с.12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому квартиру [ADDRESS] . 07.04.2021 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті сина [PERSON] на Ѕ частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Інша Ѕ частина залишилася не виданою та згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, спадкоємцем цієї Ѕ частини є її колишній чоловік, батько спадкодавця [PERSON] (а.с.16,17). Постановою державного нотаріуса Шостої дніпровської державної нотаріальної контори від 07.12.2021 року було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частку квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому [INFO] [PERSON] , оскільки інша Ѕ частка спадкового майна належить батьку померлого [PERSON] (а.с.18, 19). Як вбачається з акту від 07 квітня 2021 року, [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , не проживає з серпня 2005 року без поважних причин, участі в утриманні житла не приймає, особистих речей в квартирі немає (а.с.22). Згідно звіту про оцінку №21/04-03, ринкова вартість об`єкта оцінки, а саме: Ѕ частки жилої 2-х кімнатної квартири, загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., розташованої на 2-у поверсі у житловому будинку (А-2) за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням обмежувальних умов та зроблених припущень станом на 07.04.2021 року склала 259 221 (двісті п`ятдесят дев`ять тисяч двісті двадцять одна) грн., без урахування ПДВ (а.с.22, 23). Як вбачається з відкритої спадкової справи 354/2018 від 07.07.2018 року, із заявою на прийняття спадщини окрім [PERSON] ніхто не звертався (а.с.57-97). Допитаний в якості свідка [PERSON] суду показав, що він зі [PERSON] є сусідами по майданчику, [PERSON] не бачив вже досить давно - більше 10 років, коли [PERSON] із [PERSON] розлучились, він тут не проживав, не з`являвся, наскільки відомо, [PERSON] проживає із батьками. З спірної квартири [PERSON] пішов добровільно, про конфлікти він нічого не чув. [PERSON] проживав разом з матір`ю за цією адресою, а донька [PERSON] вийшла заміж та пішла з квартири. Допитана в якості свідка [PERSON] суду показала, що працює двірником і у дворі [PERSON] не бачила з того часу, як [PERSON] з [PERSON] розлучились, це приблизно 15-16 років тому. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає, він мешкає десь на дачі, з яких причин він пішов з квартири їй невідомо. [PERSON] проживав разом зі своєю матір`ю. Задовольняючи позовні вимог суд виходив з наступних висновків. За змістом ч.1 ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. З огляду на ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За приписами ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом із тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст.1296 ЦК України). Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них (стаття 1297 ЦК України). Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст.ст.1, 6, 9, 61 ЖК України, ст.29 ЦК України місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності (у випадках, передбачених ст.71 ЖК України) Місце проживання і місце реєстрації не є тотожними з урахуванням п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», згідно з якою реєстрація - це лише внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку уповноваженого на те органу. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св21) зроблено висновок про те, що державна реєстрація позивача у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації. Верховний Суд в Правових позиціях, що викладені у постанові від 10 квітня 2020 року у справі №355/832/17 та постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17, звертав увагу на те, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. В Постанові від 18 листопада 2020 року по справі №523/19010/15-ц Верховний Суд визначив, що вимога про визнання права власності на спадкове майно у випадку спростування прийняття спадщини іншим спадкоємцем є належним способом захисту. Сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити про своєчасність прийняття спадщини та як встановлено судом [PERSON] на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем спільно не проживав, що також було підтверджено показаннями свідків. Разом з тим, судом також встановлено, що в установлений законом шестимісячний строк відповідач до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звернувся, а тому в силу вимог ч.1 ст.1272 ЦК України він вважається таким, що не прийняв спадщину, єдиним спадкоємцем першої черги є [PERSON] . Приймаючи до уваги встановлені обставини та вказані норми закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2593,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved