Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» у якому просила суд: - визнати несправедливим та недійсним пункт 1 (б) розділу «Умови споживчого кредиту» Акцепту пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №501209525 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 25.11.2019р. та додатку №1 до Угоди про надання кредиту «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг» в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування; - стягнути з АТ «Альфа-Банк» на свою користь грошові кошти в розмірі 47953.25 грн. в рахунок сплаченої нею комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування. Обґрунтовуючи свої вимоги, з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач вказує, що 25.11.2019 р. між нею та АТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір №501209525 з обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до якого банк надав кредит у розмірі 85250 грн. під 18.99% річних, строком на 36 місяців. Разом із тим пунктом 1 (б) вказаного кредитного договору визначено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування. Комісійна винагорода за обслуговування кредиту складає 2.25% від суми кредиту. Позивач наполягає, що такий обов`язок позичальника по сплаті комісії за обслуговування кредиту є несправедливим та незаконним, адже кредитний договір не містить належного обґрунтування щомісячної комісії за обслуговування кредиту, а саме що входить в цю послугу, тим більше, що сума яка нарахована банком за таке обслуговування майже дорівнює загальній сумі, яку позивач отримала в кредит та більш як у двічі перевищує розмір відсотків. Отже, на думку позивача, вказаним кредитним договором встановлено непропорційно велику суму комісії за обслуговування кредиту, що є несправедливими умовами, які передбачені ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, посилаючись на норми ст. 216 ЦК України позивач вважає, що в даному випадку підлягають до застосування наслідки визнання недійсним пункту 1 (б) розділу «Умов споживчого кредиту» №501209525 в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування шляхом стягнення з відповідача зайво сплачених позивачем коштів, які остання сплачувала на виконання умов договору до визнання їх недійсними та які становлять 47953.25 грн.. У вересні 2021р. до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому останній заперечував проти задоволення позову та вказував, що позивач, підписавши Анкету-заяву, Оферту, Додаток №1, Паспорт споживчого кредиту, та отримавши від банку Акцепт, які складають у сукупності кредитний договір, погодилася з умовами кредитування, а банком, до підписання кредитного договору було надано позивачу в письмовій формі уся інформація про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, в тому числі, плата за обслуговування кредиту, а тому позивач абсолютно чітко могла усвідомити всі умови кредитування, в тому числі і розмір комісії. Крім того, до даних правовідносин не можуть застосовуватись норми ЗУ «Про захист прав споживачів» на які посилається позивач, адже 10.06.2017р. набрав чинності ЗУ «Про споживче кредитування», яким прямо передбачена можливість банкам передбачати у кредитному договорі нарахування та сплату комісії, які позичальник зобов`язаний сплатити банку, крім того, статтями 2, 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» також прямо передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Таким чином дії відповідача є законними, а позивачем не доведено недобросовісності в діях АТ «Альфа-Банк» і невідповідність нормам законодавства умов договору про надання кредиту. Також відповідач вказує, що на підставі ст.. 15 ЗУ «Про споживче кредитування» позивач мала змогу протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору без пояснення причини, проте остання своїми правом не скористалася та протягом тривалого часу користувалася кредитними коштами, що свідчить про явне зловживання нею своїми правами. За таких підстав відповідач вважає, що даний позов поданий не з метою захисту порушених прав, а з метою часткового уникнення зобов`язань перед відповідачем. У вересні 2021р. позивач надала до суду відповідь на відзив, у якому вказувала, що позивач добросовісно та у повному обсязі виконує свої зобов`язання перед відповідачем та не оскаржує сам кредитних договір, а лише його положення, що порушують права позивача, оскільки зазначена умова договору не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності. Так ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. При цьому перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Плата за послуги, які надаються банком позичальнику повинна бути розумною та пропорційною, відповідати обсягу та характеру виконаної банком роботи під час надання такої послуги. Разом із тим за умовами оспорюваного пункту договору розмір комісії у цілому становить 69052.68 грн., в той час як загальний розмір відсотків за користування кредитом складає 27231.71 грн. Отже, договором встановлено непропорційно велику суму комісії за обслуговування кредиту, яка майже дорівнює сумі тіла кредиту та більш як у двічі перевищує розмір відсотків, що вочевидь є несправедливою умовою. Що стосується строку звернення позивача до суду із вказаним позовом, то позивач вказує, що свобода договору надає право споживачу відмовитись від укладення договору про надання споживчого кредиту або відкликати згоду на укладення такого договору, однак вона не звільняє банк від обов`язку укладати правочин відповідно до вимог актів цивільного законодавства, в тому числі, з урахуванням вимог законодавства про захист прав споживачів. Крім того, законодавством України встановлено строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права, що відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом у постанові від 21.07.2021р. у справі №335/13202/18. Ухвалою від 12.08.2021 відкрито провадження у справі за даним позовом, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження\~з викликом сторін. Заочним рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 18.04.2022р. позовні вимоги по даній справі були задоволені частково, при цьому суд ухвалюючи вказане рішення суду враховував діючу на час ухвалення рішення практику Верховного Суду, відповідно до якого відповідач встановивши в кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту, не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови підпункту б) пункту 1 кредитного договору є несправедливими. За заявою представника відповідача по справі, на підставі ст. 288 ЦПК України, ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 25.05.2022р. заочне рішення суду від 18.04.2022р. скасовано та призначено судове засідання по даній справі. Позивач скерувала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, направивши до суду клопотання про проведення розгляду справи за її відсутності. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 25.11.2019 року [PERSON] прийняла пропозицію (акцепт) на укладання угоди про надання кредиту №501209525, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії з АТ "Альфа Банк" на умовах строковості, зворотності та платності, який надано на споживчі цілі, строком на 3 роки Згідно з п. 1 договору під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода, а саме: за обслуговування кредиту 2,25 % від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті без ПДВ. Відповідно до додатку № 1 до угоди про надання кредиту №501209525від 25.11.2019 року, яким є графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. Так, розрахунком сукупної вартості передбачено повернення кредиту в розмірі 85250 грн., процентів за користування кредитом в розмірі 27231.71 грн., платежі за розрахунково-касове обслуговування 69052.68 грн., реальна процентна ставка 76.61 %, загальна вартість кредиту 181534.39 грн. У своїй постанові по справі №766/8096/20 від 07.04.2021р. Верховний Суд, за аналогічних обставин, дійшов висновку, що з огляду на вказані положення законодавства України, чинного на час укладення оспорюваного договору, суд не заперечує право банку встановлювати комісії та інші платежі за додаткові, супутні послуги кредитодавця (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно), що включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. При цьому суд вирішуючи вказаний спір враховує норми ст. 263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). 13.07.2022р. Велика Палата Верховного Суду у справі №496/3134/19 дійшла висновку про те, що законодавство, яке регулює порядок укладення договорів споживчого кредитування в Україні, зазнало змін 2017р. з прийняттям ЗУ «Про споживче кредитування». До цього часу судова практика з питань можливості встановлення кредитором комісії в кредитному договорі захищала боржника як слабку сторону в кредитних правовідносинах, однак із прийняттям цього закону така практика змінилась. При цьому ВП ВС наголосила, що при вирішенні подібних спорів має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині скасовує дію попереднього нормативно-правового акта. Судом встановлено, що кредитний договір між сторонами по справі був укладений 25.11.2019р., тобто на той час вже набрав законної сили ЗУ «Про споживче кредитування», а ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору), прямо вказувала, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісії за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил. Вказані Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором. Отже, встановлення банком комісії за обслуговування кредиту, у тому числі комісії за розрахунково-касове обслуговування, відповідає положенням ЗУ «Про споживче кредитування». Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 17.08.2022р., у справі №295/3522/20, яка з огляду на аналогічні позовні вимоги та обставини справи враховується судом при розгляді даного спору. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. [PERSON] була ознайомлена та підписала акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №501209525, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 25.11.2019 року, додаток № 1 до угоди про надання кредиту №501209525 від 25.11.2019 року. Підписанням вказаних документів вона підтвердила факт отримання в повному обсязі інформації (у письмовому вигляді) щодо кредитування та орієнтовної сукупної вартості кредиту. Заявляючи вимоги про визнання недійсними положень кредитного договору щодо встановлення комісійної винагороди з розрахунково-касового обслуговування, [PERSON] посилалася на те, що такі положення є несправедливими. Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно частини 5-7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Не можна погодитися з доводами [PERSON] , що умови договору щодо сплати комісії банку за розрахункове касове обслуговування є несправедливими, оскільки загальний розмір відсотків, які підлягають сплаті, складає 27231.71 грн., а загальний розмір комісії 69052.68 грн. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Пунктом 19 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. У такому разі вартість продукції за договором споживчого кредиту визначається як вартість споживчого кредиту. Разом з тим комісійна винагорода є платою, що стягується банком із споживача за виконання певних банківських послуг. Ураховуючи наведене, співвідношення суми комісійної винагороди до розміру процентів, що підлягають сплаті за користування кредитом, не має правового значення для встановлення істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків. Отже, [PERSON] не доведено, що встановлені у договорі положення щодо встановлення комісійної винагороди з розрахунково-касового обслуговування мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За таких обставин, враховуючи актуальну на час вирішення даного спору в суді, вказану вище практику Верховного Суду, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення вказаних позовних вимог. Оскільки позовна вимога про стягнення з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» грошових коштів в сумі 47953.25\~грн.\~у рахунок\~сплаченої позивачем\~комісійної винагороди\~за розрахунково-касове\~обслуговування є похідною та взаємопов`язаною із позовною вимогою про визнання недійсними відповідних пунктів кредитного договору, то й у її задоволенні слід також відмовити. Відповідно до частин 1, 6 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позивач від сплати судового збору звільнена, то витрати по оплаті судового збору слід залишити за рахунок держави.

Outcome: dismissed