Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

У вересні 2020 року директор комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» (далі- КП «Спецжитлофонд», позивач) [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 6 149 грн., інфляційну складову боргу в розмірі 1335,66 грн., 3% річних у розмірі 569,76 грн., судовий збір в розмірі 2102,00 грн. Позов обґрунтований тим, що відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 24.09.2004 року № 1785 «Про будинки та виробничі споруди у [ADDRESS] » будинок у [ADDRESS] було закріплено за КП «Спецжитлофонд» на праві господарського відання. Розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 14.03.2014 № 106 новозбудованому будинку було присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] ». В подальшому КП «Спецжитлофонд» виконує функції з утримання будинку і прибудинкової території, надає житлово-комунальні послуги та проводить розрахунки з власниками житлових приміщень будинку за надані комунальні послуги. Власником квартири [ADDRESS] є відповідач по справі [PERSON] . Між КП «Спецжитлофонд» та [PERSON] укладено Договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 24.03.2014 року та про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 24.03.2014. За час проживання у кв. [ADDRESS] у відповідача виникла заборгованість по квартирній платі за комунальні послуги за період з 01.07.2014 по 30.06.2017 у розмірі 6149,06 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості. На підставі наказу Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.05.2017 року № 14 КП «Спецжитлофонд» передало, а Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» прийняло на технічне обслуговування та експлуатацію багатоквартирні житлові будинки згідно переліку, в т.ч. будинок [ADDRESS] , що також підтверджується авізо прийняття-передачі будинку на технічне обслуговування та експлуатацію від 30.06.2017 року. Зазначає, що на адресу відповідача неодноразово надсилалися вимоги-попередження щодо сплати заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, але заборгованість не оплачена до цього часу. Таким чином, на підставі статті 625 ЦК України, за період з 01.08.2017 по 01.09.2020 року боржнику нарахована інфляційна складова боргу в розмірі 1335,66 грн. та 3 % річних в розмірі 569,76 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Плахотнюк К.Г. від 1 жовтня 2020 року було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін (а.с. 44). 11 березня 2021 року до суду надійшов відзив від відповідача, у якому просив застосувати строк позовної давності і відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що не є власником квартири [ADDRESS] за зазначеною вище адресою. Позивач КП «Спецжитлофонд» подав до суду письмові пояснення, у яких просив позовні вимоги задовольнити, заперечує проти задоволення заяви про застосування строку позовної давності, наголошуючи на поважності причин пропуску цього строку і посилаючись на положення п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. 19 липня 2021 року позивач надіслав клопотання про залучення до участі у справі співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] , які є співвласниками кв. [ADDRESS] . Ухвалою від 20 вересня 2021 року заяву КП «Спецжитлофонд» задоволено. Залучено до участі у справі № 752/18492/20 в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] , проживаючих на адресою - [ADDRESS] (а.с. 81). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено що, відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 24.09.2004 року № 1785 «Про будинки та виробничі споруди у [ADDRESS] » будинок у [ADDRESS] було закріплено за КП «Спецжитлофонд» на праві господарського відання та дозволено КП виступати замовником та інвестором будівництва будинків на земельній ділянці у [ADDRESS] . Вказаним розпорядженням КП «Спецжитлофонд» зобов`язано здійснити будівництво нових будинків та ввести їх в експлуатацію в установленому законодавством порядку. (а.с. 7-9). Розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 14.03.2014 № закінченому будівництвом обєкту за адресою: [ADDRESS] » присвоїти поштову адресу: [ADDRESS] » (а.с. 10). На підставі наказу Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради від 31.05.2017 року № 14 КП «Спецжитлофонд» передало, а Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» прийняло на технічне обслуговування та експлуатацію багатоквартирні житлові будинки згідно переліку, в т.ч. будинок в [ADDRESS] », що також підтверджується авізо прийняття-передачі будинку на технічне обслуговування та експлуатацію від 30.06.2017 року. (а.с. 24) КП «Спецжитлофонд» є юридичною особою, яке створене рішенням Київської міської ради від 01 березня 2001 року № 217/1194 «Про створення комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд». Згідно з п. 3.1 розділу 3 Статуту КП «Спецжитлофонд», затвердженого розпорядженням КМДА від 19.04.2001 року (в редакції від 22.08.2017 № 1014), метою діяльності підприємства є утримання, обслуговування, експлуатація, ремонт, реконструкція та будівництво житлового та нежитлового фонду; зберігання майна; вжиття заходів для належного використання житлових та інших приміщень житлового фонду тощо. Пунктом 3.2 Статуту передбачено, що предметом діяльності підприємства є, у тому числі, надання послуг з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води для забезпечення житлового і нежитлового фонду в установленому порядку; збір квартирної плати за надання комунальних послуг, плати за оренду житлових приміщень (а.с. 29-35). Як убачається з матеріалів справи, на відповідача [PERSON] відкритий особовий рахунок № [NUMBER] . Відповідно до акту прийому-передачі житлового приміщення від 20.08.2015 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.09.2019 відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками трикімнатної квартири [ADDRESS] на праві приватної власності у розмірі 1/5 частки кожен (а.с. 66,67). За змістом ч. 3 ст. 16 Закону комунальні послуги надаються споживачам безперебійно. Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем. Це підтверджується правовою позицією, яка викладена в постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1192ц15 та № 6-1706ц15, відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача. Підведення централізованого опалення до точки розподілу, свідчить про виконання послуг постачальником. Матеріали справи не містять доказів ненадання позивачем послуг відповідачу, так само як і звернень останніх з приводу відмови від отримання таких послуг. Таким чином, відповідачі були та є споживачами житлово-комунальних послуг. Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання таких послуг, регулюються як нормами ЦК України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актами, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг. Згідно до п. 1 ч. 4 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель багатоквартирного будинку зобов`язаний забезпечувати належне утримання спільного майна багатоквартирного будинку та прибудинкової території відповідно до нормативних вимог і договору про надання послуг управління багатоквартирним будинком, від власного імені укладати з підрядниками необхідні договори про виконання окремих робіт та послуг. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону від 24 червня 2004 року № 1875-VІ) передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. За змістом ст. 29 Закону надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку здійснюється на підставі договору, що укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ) споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Частиною четвертою статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Статтею 162 ЖК УРСР передбачено, що власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно із пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. 24 березня 2014 року між КП «Спецжитлофонд» та [PERSON] укладено Договір № 05/01-720 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с. 14) та Договір № 05/01-720-к про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (а.с. 18-21). Запереченнь щодо умов договорів відповідачами не подавались. Відповідно до п. 1 Договору виконавець зобов`язується надавати споживачеві вчасно та відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених договором. У договорі № 05/01-720-к, посилань на те, що у зазначеній вище квартирі встановлений теплолічильник не виявлено. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначає, що борг за теплопостачання виник через те, що у вказаній квартирі у листопаді та грудні 2016 року ніхто не проживав і споживання послуги було відсутнє. Однак матеріали справи не містять доказів непроживання відповідачів за зазначеною адресою в оскаржуваний період. Також суду не надано доказів наявності теплового лічильника. Відповідачі, в свою чергу, від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством не відмовлялися (не відключалися), а тому твердження [PERSON] суд до уваги не бере. Відповідно до п. 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями усіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку. В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що відповідачами передавались показання лічильника теплової енергії позивачу. Згідно з п. 20 Правил плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, формуються у відповідності з Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». Як з`ясовано судом та підтверджується наявними у справі доказами, відповідачі свої зобов`язання за договорами про надання послуг належним чином не виконували, внаслідок чого виникла заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкових територій та за комунальні послуги за період з 01.07.2014 року по 30.06.2017 року включно в сумі 6149,06 грн, що підтверджується долученим позивачем рахунком-попередженням заборгованості за вказаний період (а.с. 22-23). В силу положень 526, 525, 610 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 264 ЦПК України встановила, що під час ухвалення рішення, суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. З цього випливає, що правовідносини, які склалися між сторонами з приводу надання житлово-комунальних послуг, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора, передбачене ч. 1 ст. 509 ЦК України, вимагати сплати грошей за надані послуги. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З приведеного позивачем розрахунку, наданого до суду та перевіреного судом, вбачається, що розмір інфляційних втрат за період з 01.08.2017 року по 01.09.2020 року складає 7484,72 грн., 3 % річних складає 569,76 грн. Розрахунку інфляційних втрат та річних, наданого позивачем, відповідачі не спростували. За таких обставин суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, а розрахунок належних до сплати сум, доведеним, а тому суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в повному обсязі. Разом з тим, відповідачем [PERSON] було заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строк позовної давності, оскільки в вересні 2020 року позивачем пред`явлено позов про стягнення сум заборгованості за період з липня 2014 року по червень 2017 року, що перевищує встановлений законом трирічний строк позовної давності. Перевіряючи доводи сторони відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач, відповідно до ст. 267 ЦК України, заявив клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного для після відповідної календарних дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Правила про позовну давність, відповідно до ст. 267 ЦК України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено підставність позовних вимог. У протилежному випадку, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із відповідним позовом шляхом його пересилання засобами поштового зв`язку 23.09.2020 року. Поряд із цим, за змістом пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлений з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. на всій території України карантин. Встановлений на території України карантин неодноразово продовжувався відповідними постановами Кабінету Міністрів України й діяв на час звернення позивача до суду. З огляду на зазначене та встановлені судом обставини, відсутні правові підстави для задоволення клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки звернувшись до суду з відповідним позовом позивач не пропустив строків позовної давності. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 102,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved