Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою у якій просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення загальною площею 107,9 м2 та дві одиниці сільськогосподарської техніки і технологічного обладнання, а саме: культиватор міжрядний КРН 5,6 та сіялка зернова СЗ-3,6, мотивуючи тим, що працювала у Колективному сільськогосподарському підприємстві ім. Енгельса та була членом КСП. Мала майнові сертифікати, але вони були втрачені. Позивачка вказує, що вона є власником відповідної частки майна пайового фонду колишнього КСП ім. Енгельса. Рішенням загальних зборів КСП ім. Енгельса дане сільськогосподарське підприємство було реорганізовано в ТОВ «Лан». Приватне сільськогосподарське підприємство орендувало належну товариству співвласників майна пайового фонду колишнього КСП ім. Енгельса землю та техніку. Позивачка зазначає, що їй, згідно свідоцтв про право на майновий пай, було надано вбудоване приміщення загальною площею 107,9 м2 в одноповерховій нежитловій будівлі, яке використовувалося як складське приміщення, та техніку: культиватор міжрядний КРН 5,6 та сіялка зернова СЗ-3,6, яка знаходиться за адресою: с. Нижня Ланна Полтавського району Полтавської області. [PERSON] вказує, що з 2003 року вона добровільно та відкрито володіла зазначеним нерухомим майном більше 10 років, сплачувала комунальні послуги та робила поточні ремонти. Ухвалою суду від 07 вересня 2022 року відкрито провадження по справі. 28 вересня 2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка та її представник позивачки позов підтримали у повному обсязі та просила його задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Зазначивши, що будь-яких правовстановлюючі документи у позивачки на спірне майно відсутні, а віднак вона користується таким відкрито, вільно та добросовісно більше 10 років без належної на те підстави, що є підставою визнання за нею права власності на таке нерухоме майно за набувальною давністю. Від відповідача надійшла позовна заява про розгляд справи без участі їх представника. Під час розгляду справи покладаються на розсуд суду. Суд, заслухавши позивачку та її представника, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, встановив наступні фактичні обставини, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Як вбачається із трудової книжки № [NUMBER] , [PERSON] дійсно працювала в Колективному сільськогосподарському підприємстві ім. Енгельса та в подальшому шляхом переведення в СТОВ «Лан» починаючи з 1977 року та по 11.02.2002 року (а.с. 51-52). Відповідно до довідки № 02-29/814 від 18.07.2022 року, виданої Ланнівською сільською радою, [PERSON] дійсно користувалася нежитловим (складським) приміщенням за адресою: [ADDRESS] (а.с. 49). З довідки № 206/03-12 від 02 вересня 2021 року, виданої виконавчим комітетом Ланнівської сільської ради, вбачається, що [PERSON] отримувала Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) , як особа, що має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства КСП ім. Енгельса, реорганізованого в ТОВ «Лан», про що свідчать записи в журналі обліку свідоцтв про право на майновий пай реорганізованого КСП ім. Енгельса: запис 270, сертифікат серії ПОКА № 4824, виданий на ім`я [PERSON] , вказаний розмір майнового паю 12066 грн. та запис 345, сертифікат серії ПОКА № 4927, виданий на ім`я [PERSON] , вказаний розмір майнового паю 11948 грн. (а.с 50). 03 серпня 2022 року в газеті «Життя і слово» було подано оголошення про те, що вважати недійсними втрачені свідоцтва на право власності на майнові паї члена КСП ім. Енгельса, реорганізованого у ТОВ «Лан»: сертифікат серії ПОКА № 4824 і сертифікат серії ПОКА № 4927 (а.с. 56). Згідно інформації, наданої Головний управлінням статистики у Полтавській області, до 30 березня 200 року в ЄДРПОУ значився суб`єкт (ідентифікаційний код 03770945) з назвою Колективне сільськогосподарське підприємство ім. Енгельса. 30 березня 2000 року в ЄДРПОУ внесено зміни щодо назви суб`єкта (ідентифікаційний код 03770945) Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Лан» (а.с. 55) Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку про те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «[…] добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності». Однак, спірне майно отримано позивачкою від КСП ім. Енгельса в рахунок майнового паю, що підтверджується довідки № 206/03-12 від 02 вересня 2021 року, виданої виконавчим комітетом Ланнівської сільської ради, що підтверджує титульність володіння таким майном позивачки. Окрім того, суд звертає увагу на відсутність будь-яких відомостей про правовий статус земельної ділянки, на якій знаходиться спірне майно, перебування її у користуванні позивача чи іншої особи, не визначена площа такої земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18)). Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці. Отже, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю. Оскільки позивач не має права власності чи будь-якого іншого речового права на вказану земельну ділянку, на якій розташоване спірне майно, а відтак останній не може набути права власності на вказане майно, зокрема і за набувальною давністю. З огляду на вказане, зважаючи на не підтвердження у судовому засіданні при розгляді справи наявності усіх істотних умов, які давали б право набути право власності позивачці на спірне майно в порядку ст. 344 ЦК України, суд не вбачає підстав для задоволення позову та в останньому слід відмовити.

Outcome: dismissed