Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-23 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі позивач) звернулось до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою про стягнення з [PERSON] (далі відповідач) заборгованості за кредитним договором у розмірі 12310,70 грн. та судових витрат у розмірі 1921,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» та 31.07.2015 року підписав Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, чим підтвердив свою згоду на те, що дана Генеральна угода з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», складають між ним та позивачем кредитний договір. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 5906,75 грн. Проте, відповідач умови договору не виконав в повному обсязі, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість за договором кредитування станом на 06.11.2019 року у розмірі 12310,70 грн., щодо стягнення якої позивач звернувся до суду. Ухвалою суду від 17.02.2020 року відкрито провадження в цивільній справі та прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Направив до суду заяву про те, що АТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник також просив розглянути справу без його участі на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судові засідання не з`являвся, про наявність поважних причин своєї неявки в суд не повідомив, заяви про відкладення судового засідання відповідач не надав, відзиву на позов не направив. Оскільки позивач не заперечував проти заочного вирішення справи, а відповідач по справі був належним чином повідомлений про дату, час, та місце розгляду справи, не з`явивився до суду та не повідомив про поважність такої неявки, суд постановив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів в порядку, передбаченому ст. 281 ЦПК України. На підставі частини 2 статті 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч.4 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив наступне. Позивач надає банківські послуги відповідно до ЗУ «Про банки та банківську діяльність» на підставі ліцензії Національного банку України від 05.10.2011 року № 22, виданої Публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк». [PERSON] 18.09.2012 року звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку №б/н від 18.09.2012 року та 31.07.2015 року підписав Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Зокрема, приписами ст.634 ЦК України передбачена можливість сторін укласти договір приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах. Такий договір може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору (Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт), суд дійшов висновку про те, що вказана угода є кредитним договором, яка укладалася шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договора в цілому, та містить умови щодо реструктуризації заборгованості за раніше виданим відповідачу кредитом. Відносини, пов`язані з укладанням та виконанням кредитного договору (Розділ 2 Генеральної угоди) регулюються параграфом 2 глави 71 ЦК України. Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав можливість відповідачу розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконав, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за кредитом згідно наданого позивачем розрахунку у розмірі 3924,44 грн. станом на 06.11.2019. Статтею 1049 ЦК України передбачений обов`язок позичальника повернути позику позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за користування. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі. Відповідач, всупереч умов кредитного договору, не здійснює належним чином платежів для погашення суми заборгованості по кредиту, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з статтями 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач в порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконав, не забезпечив своєчасне повернення позивачеві запозичених коштів. Такі дії порушують права та законні інтереси позивача, тому суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 3924,44 грн. Стосовно позовних вимог в частині стягнення суми прострочених відсотків у розмірі 2597,88 грн. та пені в розмірі 5788,38 грн. суд зазначає наступне. За ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Розмір процентної ставки за відсотками за користування кредитом (1,5%) зазначений та погоджений сторонами в п.2.1. Генеральної угоди про реструктурізацію заборгованості та приєднення до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Згідно наданого банком розрахунку розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом складає 2597,88 грн. Перевіривши здійснений позивачем розрахунок заборгованості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення відсотків за користування кредитом підлягають частковому задоволенню, тобто у сумі 1030,06 грн. відповідно, зважаючи на наступне. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Відповідно до умов п.2.1 Генеральної угоди про реструктурізацію заборгованості та приєднення до Умов та правил надання продукту кредитних карт дата кінцевого строку повернення кредиту є 31.07.2017 рік. Отже, нарахування відсотків за користування кредитом після липня 2017 року є безпідставними. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з п.2.8. Генеральної угоди про реструктурізацію заборгованості та приєднення до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 31.07.2015, укладеної між позивачем та відповідачем, при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочки. До позовної заяви позивач надав витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010р. №СП-2010-256, відповідно до п.2.1.1.12.6.1 яких у разі прострочення зобов`язань на суму більшу ніж 100 грн., кліент сплачує пеню у розмірі = базова процентна ставка за договором /30 (нараховується за кожен день прострочки кредиту)+50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом. Проте, ознайомившись з розрахунком позивача щодо нарахування пені суд дійшов висновку, що він є необгрунтованим належним чином, оскільки з даного розрахунку неможливо встановити на яку суму заборгованості за кредитом (поточну чи прострочену) вона нарахована. Крім того, згідно з вказаними Умовами та правилами нарахування пені в тому ж самому порядку та розмірі відбувається також у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань зі сплати відсотків за користування кредитом, що також відноситься до зобов`язань з погашення кредиту. Тому, наданий позивачем розрахунок в частині нарахування пені суд вважає недостатнім доказом щодо її розміру. У зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 5788,38 грн. суд відмовляє за їх недоведеністю. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частин 1 та 3 статті 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Проте, відповідач не скористався правом на подання відзиву на позов впродовж встановленого ухвалою суду строку. В матеріалах справи також відсутні докази неможливості подання відповідачем доказів з об`єктивних причин, з яких такі докази не могли бути подані у зазначений в ухвалі про відкриття провадження строк. Суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім випадків, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 ЦПК України). Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту. Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів з боку відповідача на спростування зазначених вище висновків, як і доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог в повному обсязі суд покладає судовий збір на відповідача.

Outcome: partial