Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

04 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя.\~\~\~\~ На обґрунтування вимог позивач [PERSON] посилалася на те, що 27 січня 1979 року Новомосковським міським записом актів громадянського стану Дніпропетровської області зареєстрований шлюб між нею та відповідачем, про що зроблено відповідний актовий запис № 38. 22 червня 1992 року в період шлюбу позивач з відповідачем за Договором купівлі-продажу, посвідчений секретарем Виконавчого комітету Василівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Ревою М.Н. за р. № 109 придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності на будинок зареєстроване за відповідачем [PERSON] 29 червня 1992 року в Новомосковському міському БТІ за р.№ 189-1, який за договором купівлі-продажу виступав покупцем нерухомого майна. У відповідності до рішення Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 1990 року у справі № 2-161/90, шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало законної сили 27 вересня 1990 року. Позивач [PERSON] посилається на те, що не дивлячись на наявність рішення суду про розірвання шлюбу, вона з відповідачем [PERSON] продовжували проживати однією сім`єю до вересня 2012 року та згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 29 жовтня 2019 року, шлюб між [PERSON] і [PERSON] остаточно був розірваний 11 вересня 2012 року, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новомосковському району Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 79. Позивач [PERSON] в позовній заяві посилалася на те, що у відповідності до вимог ст.ст.\~60,69,70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Оскільки взаємної згоди щодо майна між ними не досягнуто, позивач просить поділити спільне майно подружжя, виходячи з принципу рівності часток. В зв`язку з наведеним, [PERSON] просила суд: - визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] і [PERSON] ; - провести поділ спільного сумісного майна подружжя [PERSON] і [PERSON] ; - виділити у власність [PERSON] 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; - виділити у власність [PERSON] 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; - припинити право спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] на житловий будинокз господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] і [PERSON] . Ухвалою суду від 20 січня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27 травня 2022 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник не з`явилися, згідно заяви представника позивача, остання просила розглядати справу за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідача в судове засідання не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у\~разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи наведене, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем та його представником докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 27 січня 1979 року Новомосковським міським записом актів громадянського стану Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № 38. Після реєстрації шлюбу [PERSON] і [PERSON] було присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 27 січня 1979 року. У відповідності до рішення Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 1990 року у справі № 2-161/90, шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало законної сили 27 вересня 1990 року. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 29 жовтня 2019 року, шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірваний 11 вересня 2012 року, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новомосковському району Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 79. Судом встановлено, що 22 червня 1992 року в період шлюбу сторони за Договором купівлі-продажу, посвідчений секретарем Виконавчого комітету Василівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Ревою М.Н. за р. № 109 придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 3 Договору купівлі-продажу житлового будинку визначена інвентаризаційна оцінка будинку на суму 4 890 руб. 53 коп. В той же час, пунктом 2 цього Договору передбачено, що сторони вчинили продаж-купівлю будинку за 7 300 руб. 00 коп. Право власності на будинок зареєстроване за відповідачем [PERSON] 29 червня 1992 року в Новомосковському міському БТІ за р.№ 189-1, який за договором купівлі-продажу виступав покупцем нерухомого майна. Згідно технічного паспорту виготовленого станом на 10 червня 1992 року, житловий будинок індивідуального житлового фонду, що розташований за адресою: [ADDRESS] та складається з: жилого будинку літ. «А», загальною площею 53,47 кв.м., житловою площею 40,03 кв.м.; сіней літ. «а»; сараю літ. «Б»; погрібу літ. «В»; погрібу літ. «ж». Роки побудови 1977. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Оскільки сторонами спільно нажите майно було придбано до 01.01.2004 року, то правовідносин суд застосовує чинні на момент виникнення спірних правовідносин норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (надалі - КпШС України). Так, ст. 22 КпШС України визначено, що майно,\~нажите подружжям\~за час\~шлюбу,\~є його\~спільною сумісною\~власністю.\~Кожен з\~подружжя має\~рівні права\~володіння,\~користування і\~розпорядження цим\~майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 28 КпШС України , в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Приписами ст.\~29\~КпШС України\~встановлено,\~що 1. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. 2. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. 3. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Судом встановлено, що на час придбання спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , сторони перебували в шлюбі, вели спільне господарство, займались спільним побутом та вкладали спільні кошти. Суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] не надано суду жодного доказу, які б свідчили про придбання ним спірного майна за особисті кошті та є його особистою власністю. В зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Пленумом Верховного Суду України надані роз`яснення, встановлені у п. 25\~Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", що\~вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення законодавства щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зокрема, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Сторонами не представлено суду доказів витрат особистих коштів\~\~на придбання спірного житлового будинку,\~\~які б давали підстави для висновку, що його частка у майні подружжя є більшою ніж\~\~1/2 частини. Враховуючи те, що житловий будинок був набутий сторонами під час перебування в шлюбі та за спільні кошти, суд вважає за доцільне провести розподіл належного подружжю нерухомого майна та виділити [PERSON] та [PERSON] по 1/2 ідеальної частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та складається з: жилого будинку літ. «А», загальною площею 53,47 кв.м., житловою площею 40,03 кв.м.; сіней літ. «а»; сараю літ. «Б»; погрібу літ. «В»; погрібу літ. «ж». У зв`язку з наведеним, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved