Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи тим, що 01 червня 2020 року між ним та відповідачкою укладено договір позики, за яким остання позичила грошові кошти в розмірі 60 000 доларів США та зобов`язалась їх повернути до 03 жовтня 2021 року, що підтверджується доданою до заяви розпискою позичальника. На день подання позову грошові кошти відповідачкою не повернуто, на прохання повернути кошти відповідачка не реагує. На день складання позовної заяви (16.11.2021 року) згідно курсу НБУ 60 000 доларів США еквівалентно 1608000 гривень. А також просив стягнути три відсотки річних за користування позикою в сумі 2074,19 доларів США, що згідно курсу НБУ на день подання позову еквівалентно 53929,07 гривень, та інфляційні втрати в розмірі 8349,23 долари США, що еквівалентно 21780 гривень. Відповідачка в судове засідання не прибула, явку представника не забезпечила. Розгляд справи неодноразово відкладено у зв`язку з неявкою відповідачки та у зв`язку з поданням її представником клопотань про відкладення судового розгляду. Всі повістки направлені на відомі суду адреси проживання та реєстрації відповідачки повернулись з відміткою «за закінченням терміну зберігання» або з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», окрім цього судом здійснювалась публікація оголошення на сайті Судової влади України про виклик до суду відповідачки (а.с.55, 73). Так, представником відповідачки адвокатом Лавринів М.Я. було подано клопотання про відкладення судового розгляду 04.04.2022 року, клопотання задоволено, судовий розгляд відкладено на 12.05.2022 року, представнику направлено позовну заяву з додатками. 12.05.2022 року представником повторно подано клопотання про відкладення судового розгляду з посиланням на те, що відповідач перебуває за межами міста Івано-Франківська, представник здійснює діяльність в іншій області, тому не може прибути до суду. Клопотання задоволено розгляд справи відкладено на 26.05.2022 року. Ухвалою від 26 травня 2022 року в справі призначено судово-почеркознавчу експертизу за клопотання представника відповідачки. Проведення експертизи доручено експертам Івано-Франківського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Представник відповідачки 15.06.2022 року подавала апеляційну скаргу на ухвалу про призначення експертизи. 18 липня 2022 року постановою Івано-Франківського апеляційного суду апеляційну скаргу представника [PERSON] [PERSON] залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін. Ухвалою суду від 12 вересня 2022 року\~ клопотання експерта КНДІСЕ Наталії Олійник від 25 серпня 2022 року про надання документів, в рамках цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено. Зобов`язано [PERSON] в строк до 26 вересня 2022 року надати суду документи з вільними, умовно-вільними, експериментальними зразками підпису та почерку [PERSON] за любий період часу і в тому числі за 2020 рік, які можуть знаходитьсь у різнохарактерних офіційних документах (різних заявах, договорах, довіреностях, платіжних документах, листах за місцем роботи, паспорта громадянина України, закордонного паспорта тощо. Зразки почерку, за можливості, повинні надаватися не менше ніж у 15 документах. 12 жовтня 2022 року до суду надійшов лист від експерта, за змістом якого повідомлено про неможливість надання висновку. Подано повідомлення від 10.10.2022 №2480/22-28 відповідно до якого станом на 10.10.2022 вказаних в клопотанні експертом документів, на адресу НДКЦ не надходило. Відповідно, експертизу не можливо провести. Також, представник відповідача 12 вересня 2022 року подавала повторно клопотання про відкладення судового розгляду в зв`язку з зайнятістю в іншому судовому провадженні. А також заяви клопотання про направлення компетентному органу Португальської Республіки судових доручень про вчинення окремих процесуальних дій, зокрема про отримання документів з вільними, умовно вільними зразками підписів та почерку [PERSON] , з тих правових підстав, що відповідачка перебуває за кордоном, в лютому 2022 року відповідач була вимушена покинути Україну в інтересах\~ її малолітніх дітей та отримала тимчасових захист та дозвіл на проживання в\~ Республіці Португалія. Щодо даного клопотання суд прийшов до переконання, що воно є необґрунтованим належними правовими підставами з огляду на наступне. Згідно ч.1 ст. 87 ЦПК України суд, який розглядає справу або заяву про забезпечення доказів, в разі виникнення потреби в збиранні доказів за межами його територіальної юрисдикції доручає відповідному суду вчинити певні процесуальні дії. Відповідно до ст. 498 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами. В обґрунтування клопотання суду надано скан копію листа, за змістом якого вказано, що цей лист є підтвердженням попередньої реєстрації на платформі для запитів\~ на тимчасовий захист. Служба із справ іноземців та кордонів заявляє, що було здійснено попередню реєстрацію запиту на тимчасовий захист, на основі положень постанови Ради Міністрів Португалії\~ 29-А/2022 від 01 березня 2022 року, наступних осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.182-184). З даного приводу слід зазначити, що по-перше електронне підтвердження попередньої реєстрації на платформі для запитів на тимчасовий захист не є доказом тимчасового або постійного перебування за кордоном. Відповідачкою не надано доказів реєстрації місця проживання, інших документів виданих компетентним органом іноземної держави, які дають право на постійне проживання в конкретній іноземній державі. По-друге, за змістом цивільно-процесуального закону сторони зобов`язані добросовісно користуватись процесуальними правами. Так, відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України до основних засад цивільного судочинства належить неприпустимість зловживання процесуальними правами. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Положення ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямовані на забезпечення демократій засобами боротьби з діями та діяльністю, які знищують або неналежним чином обмежують основні права та свободи незалежно від того, чи дії або діяльність здійснюються «державою», «групою» або «особою». Отже, використання одними учасниками судового процесу та їх представниками процесуальних засобів та заявлення клопотань з метою неодноразового відкладення судового розгляду та/або зупинення провадження в справі, без мети настання реальних правових наслідків суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пунктам 2 і 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Також, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). 26.09.2022 року представником відповідачки направлено суду докази відправлення для суду зразків почерку та скан копію поштового відправлення на адресу суду. Розгляд справи в черговий раз відкладено. 10 листопада 2022 року представник відповідачки подала суду клопотання про відкладення судового розгляду, в зв`язку\~ з перебуванням на лікуванні. В обґрунтування клопотання подала скріншоти з записом до лікаря на 07.11.2022 о 10:00 годині та на 10:30 о 13:00 годині. Суд не вбачає підстав для відкладення судового розгляду, суду не надано листок непрацездатності чи інший встановлений законом документ в обґрунтування перебування адвоката на лікарняному. Окрім цього, суд звертає увагу, що справа перебувала в провадженні суду один рік, судовий розгляд неодноразово відкладено саме за клопотанням представника відповідача. Крім того, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Таким чином, процесуальна поведінка відповідачки та її представника не відповідає критерію добросовісності. Оскільки, відповідачку повідомлено про судовий розгляд у спосіб, що визначений законом, її представнику однозначно відомо про дату, час та місце судового розгляду. Оскільки, розгляд справи неодноразово відкладено за клопотанням представниці відповідача, провадження в справі зупинялось в зв`язку з призначенням почеркознавчої експертизи за клопотанням представниці відповідачки. Окрім цього, ні м. Львів, ні м. Івано-Франківськ не є зоною проведення активних бойових дій, відповідний учасник та її представник не були обмежені в праві заявляти клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції, зокрема й поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, тому правові наслідки за їх відсутність в судовому засіданні процесуальним законом повністю покладено на відповідну сторону, судом не встановлено правових підстав для відкладення розгляду справи. Суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідачка позовні вимоги не визнає з тих підстав, що розписка відповідачкою не видавалась та не підписувалась. Долучена до позовної заяви копія розписки виготовлена в такий спосіб, що не дозволяє ознайомитись з усім текстом, частина тексту є затертою. Позивач у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримав, на вимогу суду надав оригінал розписки. В подальшому подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, за змістом якої вказав, що просить позов задовольнити та стягнути суму заборгованості в доларах, оскільки гривневий еквівалент він вказав для правильності розрахунку судового збору на день подання позову, а не для стягнення. Вказане просив врахувати при винесенні рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого позикодавець позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики з позичальника. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною. 01 червня 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено договір позики, за яким відповідач отримала від позивача позику в сумі 60 000 доларів США. Відповідно до розписки відповідач зобов`язалась повернути позику до 03 жовтня 2020 року. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи й підлягають установленню при ухваленні судового рішення (чч.1, 2 ст.77 ЦПК України ). Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідачкою не надано суду належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження того, що вона не складала та не підписувала розписку 01.06.2020 р. Вказана розписка є належним та допустимим доказом на підтвердження того, що [PERSON] отримала кошти від [PERSON] в розмірі 60000 доларів США. Суд наголошує, що відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Як вказувалося вище, судову почеркознавчу експертизу, яка призначалася за клопотанням відповідача, експертна установа не змогла провести по причині ненадання вільних зразків підпису [PERSON] . При цьому, направлення представницею відповідачки заяви про виконання ухвали суду про зобов`язання надати документи не є встановленим процесуальним законом способом виконання ухвали суду. Зокрема, надана копія квитанції про відправлення суду зразків почерку відповідачки не є підтвердженням виконання процесуальних обов`язків. Тим більше, що ні станом на 26.09.2022 року (граничний строк визначений судом для виконання процесуальних обов`язків), ні станом на 10.11.2022 року до суду не надходили документи від відповідачки. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Враховуючи вищевикладене, той факт, що вільних зразків почерку та підписів [PERSON] в оригіналах документів, а також експериментальних зразків її почерку та підписів нею не надано ні суду, ні експертній установі, з урахуванням положень статті 109 ЦПК України на підставі дослідження оригіналу розписки, зміст якої відповідачкою не спростовано, суд визнає встановленою обставину, що підпис на вказаній розписці належить [PERSON] . Аналогічну правову позицію та застосування норми процесуального права (статті 109 ЦПК України) викладено в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2022 року\~ у справі № 464/4150/18. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку договору позики від 01 червня 2020 року. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України Статтею 625 Цивільного Кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 2 боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В даному випадку, враховуючи що розмір процентів за користування позикою не встановлений договором, позивач просить про стягнення в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми в розмірі 60000 доларів США за період з 03 жовтня 2020 року по 16 листопада 2021 року в розмірі 2074,19 доларів США. Загальний розмір заборгованості за договором позики складає 62074,19 доларів США. Стягнення з відповідачки на користь позивача трьох відсотків річних, відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц, в якій зазначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат в розмірі 8349,23 долари США, то така не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті (гривні), а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Відповідач отримала позику в іноземній валюті, отже нарахування інфляційних втрат не є правомірним, оскільки таке не застосовується до зобов`язання, в якому предметом є іноземна валюта. Аналогічну правову позицію також викладено в Постанові КЦС ВС від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідачки слід стягнути 11350 гривень судового збору на користь держави. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч. 1, 530, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України,

Outcome: partial