Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно їх малолітніх дітей. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у неї з відповідачем від шлюбу, укладеного [INFO] народились сини - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З кінця 2017 року вони з відповідачем припинили сумісне проживання. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04.03.2020 року по справі № 757/29557/2019-ц шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після 4 років проживання в м. Києві, в січні 2017 року позивач повернулася на територію АР Крим до м. Севастополя та проживає там по цей час з татом та з малолітніми дітьми. За період з 05.09.2017 р. [PERSON] не бачився з дітьми, а [PERSON] взагалі не бачив жодного разу, хоча про те, що була вагітна та народила сина позивач йому неодноразово писала та повідомляла. Участі у вихованні та догляді за дітьми [PERSON] не приймає, їх фізичним, духовним та моральним розвитком не цікавиться. Жодного разу не зателефонував та навіть не вітав дітей з їх днями народження. Матеріальної допомоги на утримання дітей не надає взагалі. Згідно судового наказу Печерського районного суду м. Києва від 26.06.2019 р. з відповідача було стягнуто на користь позивача на утримання дітей аліменти у розмірі 1/3 частини заробітку доходу. По цей час відповідач жодного разу не сплатив аліменти. 24.09.2020 року судом відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку загального позовного провадження. 01.06.2021 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечив позовні вимоги з підстав, викладених у відзиві. Просив у позові відмовити повністю. Зокрема зазначив, що позивач абсолютно свідомо виїхала проживати з сином в окупований Крим, де потім народився син [PERSON] . Відповідач проживає в Республіці Польща в м. Гдиня та має карту побиту та має плани на майбутнє в даній країні, а можливо в інших країнах світу. Перетинання окупованих територій в подальшому відображається на тому, що країни не хочуть давати візу особам, які їх перетинають. Вказує, що через не зазначення реквізитів немає змоги оплачувати аліменти на дітей. Разом з відзивом 01.06.2021 року від відповідача надійшла зустрічна позовна заява, в якій він просив усунути перешкоди у спілкуванні з дітьми, зобов`язати позивача не чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми шляхом телефонного та інтернет зв`язку, зобов`язати позивача надати позивачу інформацію про номери телефонів дітей та забезпечити можливість безперешкодного спілкування з дітьми у визначений час. Позивач надав свої заперечення проти зустрічної позовної заяви в яких вказував, що позовні вимоги за зустрічним позовом не взаємопов`язані з первісним позовом та їх спільний розгляд не є доцільним. Ухвалою суду від 21.07.2021 року у прийнятті до спільного розгляду зазначеної вище зустрічної позовної заяви було відмовлено. У судове засідання позивач не з`явилася, проте від її представника надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримують в повному обсязі та просять задовольнити з викладених у ньому підстав. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник третьої особи Служби у справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за їх відсутності, вказував за можливе прийняти рішення на розсуд суду. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю, а [PERSON] - батьком [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гагарінського районного управління юстиції м. Севастополь та Свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] , виданим Мелітопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відповідно. Судовим наказом Печерського районного суду міста Києва від 26.06.2019 р. по справі № 757/18853/19-ц з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] у розмірі однієї третини частини заробітку/доходу. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04.03.2020 року по справі № 757/29557/2019-ц шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після 4 років проживання в м. Києві в січні 2017 року позивач повернулася на територію АР Крим до м. Севастополя та стала проживати з татом та з малолітніми сином [PERSON] , а згодом народила сина [PERSON] . [PERSON] виїхав на підробіток в іншу країну. Діти протягом чотирьох років не бачили батька та не спілкувалась із ним, а менший [PERSON] взагалі не бачив батька жодного разу. Ніякої участі відповідач в житті дітей не приймає, аліментів не сплачує та не спілкується з ними. Мати дитини, починаючи від їх народження, займається доглядом, вихованням та утриманням синів. Старший син [PERSON] відвідує школу, позитивно характеризується та добре навчається. Відповідач знаходиться в декретні відпустці по догляду за меншим сином [PERSON] . Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 164 ЦК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, серед іншого, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз`яснено судам, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відмовляючи у прийнятті до спільного розгляду з первісним позовом зустрічної позовної заяви у даній справі суд виходив із того, що прийняття зустрічного позову до спільного розгляду із первісним позовом є недоцільним, оскільки вказані позови мають різну правову природу, а саме, по первісному позову позбавлення батьківських прав, а по зустрічній позовній усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та встановлення порядку (способу) спілкування з дітьми, а отже їх спільний розгляд ускладнить вирішення справи. Відтак, об`єднання даних позовів в одне провадження та спільний розгляд вищезазначених позовів є недоцільним, оскільки позови містять різний зміст вимог, обставин, які підлягають доказуванню, а також їх спільний розгляд може ускладнити вирішення справи. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач в окремому порядку звертався з позовом до суду про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та встановлення порядку (способу) спілкування з дітьми та відповідно не містять доказів того, що судом було прийнято відповідне рішення. Враховуючи зазначене, суд, оцінюючи наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази, в їх сукупності та взаємозв`язку, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, судовий збір у розмірі 840,80 грн підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved