Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

04 жовтня 2022 року до Добровеличківського районного суду Кіровоградської області, у зв`язку із зміною територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану на підставі розпорядження Голови Верховного Суду № 50/0/9-22 від 15 вересня 2022 року, надійшли матеріали позовної заяви акціонерного товариства "КредоБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позові\~зазначено,\~що з\~27\~січня 2016\~року між\~ПАТ "Платинум\~Банк"\~та [PERSON] \~було укладено\~кредитний договір\~зі страхуванням\~життя позичальника\~та можливістю\~перенесення платежу\~№ 2730/4142ECLKB36РТ1.\~04\~серпня 2017\~року між\~ПАТ "Платинум\~Банк"\~та ПАТ\~"Кредобанк"\~укладено договір\~про відступлення\~прав вимоги,\~відповідно до\~якого останній\~набув права\~вимоги зокрема\~і до\~відповідачки за\~вказаним кредитним\~договором.\~Згідно розрахунку\~заборгованості по\~кредитному договору\~станом на\~28\~вересня 2021\~року заборгованість\~відповідачки перед\~АТ "Кредобанк"\~становить 37973,95\~грн.\~Зобов`язання\~по сплаті\~кредиту відповідачка\~належним чином\~не виконує,\~в зв`язку\~з чим\~позивач просив\~стягнути з\~ [PERSON] \~на свою\~користь суму\~заборгованості за\~кредитним договором,\~витрати на\~оплату судового\~збору,\~в розмірі\~2270\~грн.\~та витрати\~на оплату\~професійної правничої\~допомоги,\~в розмірі\~3797,4\~грн. Представник позивача адвокат Павленко С.В. в судове засідання не з`явися, направив клопотання про слухання справи у його відсутність та підтримання позовних вимог в повному обсязі. Відповідачка та її представник адвокат Мачача О.М. в судове засідання також не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки суд не повідомили, протягом розгляду справи судом представник відповідачки направив заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача за вказаним кредитним договором, відзиву на позовну заяву не направляли. Оскільки представник\~позивача направив\~заяву про\~розгляд справи\~за його\~відсутності,\~а відповідачка\~та її\~представник в\~судове засідання\~не з`явилися,\~відповідно до\~ч.2\~ст.247\~ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 27 січня 2016 року між ПАТ «Платинум Банк» та відповідачкою було укладено кредитний договір № 2730/4142ECLKB36РТ1, за яким остання отримала кредит на споживчі потреби, шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, в розмірі 28288 грн., на строк до 29 квітня 2019 року, зі сплатою за користування кредитними коштами 12 % річних та сплатою щомісячної комісії за обслуговування кредиту, в розмірі 707,00 грн. (а.с.8-9). Пунктом 2.5. договору сторони передбачили, що перерахування коштів для погашення заборгованості за кредитом здійснюється позивальником в період з 11 по 16 число кожного місяця включно, а за п.2.7. договору платежі з погашення сум заборгованості за кредитом, сплатою відсотків за користування кредитом та комісії за обслуговування кредитом, здійснюються у вигляді щомісячних ануїтентичних платежів. 04 серпня 2017 року між ПАТ «Платинум Банк» та ПАТ «Кредобанк» було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого останньому було відступлено право вимоги за кредитним договором позивачки від 27 січня 2006 року (а.с.10-12). У зв`язку з укладенням зазначеного договору, 17 вересня 2021 року позивачем було направлено відповідачці лист з повідомленням про відступлення прав вимоги по укладеному з нею ПАТ «Платинум Банк» кредитному договору та вимогою про сплату заборгованості, в розмірі 37885,91 грн., яке було залишено поза увагою (а.с.19-25). Відповідачка не в повному обсязі виконала зобов`язання за договором, не сплатила у встановлений строк розмір щомісячного платежу та відсотки за користування кредитом, в зв`язку з чим, станом на 28 вересня 2021 року, їй нараховано заборгованість, в розмірі 37973,95 грн., з яких 19345,39 грн. заборгованість за кредитом, 8023,56 грн. заборгованість за простроченими відсотками та 10605,00 грн. заборгованість за комісією по адмініструванню кредиту (а.с.6). Суд вважає, що між сторонами мають місце цивільно-правові відносини із зобов`язального права по кредитному договору. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Однак, за положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору, споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного договору, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України\~від 22\~вересня 2011\~року № 3795-\~VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та\~споживачами фінансових\~послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011\~у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11, частини восьмої статті\~18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою\~статті 42 Конституції України\~передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168\~(у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18) та від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Умови кредитного договору у частині встановлення комісійних винагород - щомісячної винагороди за обслуговування кредиту, в розмірі 707,00 грн., є нікчемними, оскільки суперечать положенням статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) та статті 228 ЦК України. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформувала висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За такого вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за комісією по адмініструванню кредиту, в розмірі 10605,00 грн. є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Крім того,\~в ході\~судового розгляду\~від представника\~відповідачки надійшла\~заява про\~ застосування строку позовної давності до вимог позивача за вказаним кредитним договором, в якій зазначено, що останній платіж за договором відповідачкою було здійснено 12 лютого 2018 року, а з позовом до суду позивач звернувся після 17 вересня 2021 року, тобто поза межами строку позовної давності. Однак, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У статті 258 ЦК України зазначено, що для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України). Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання. При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору від 27 січня 2016 року кінцевим строком повернення кредиту сторонами визначено 19 квітня 2019 року, кінцевий строк повернення кредиту не змінювався, а тому станом на дату звернення із позовом до суду 24 листопада 2021 року, строк позовної давності за вимогами позивача про повернення кредиту в цілому не сплив. Однак, п.2.5. кредитного договору від 27 січня 2016 року передбачає, що перерахування коштів для погашення заборгованості за кредитом здійснюється позивальником в період з 11 по 16 число кожного місяця включно, а за п.2.7. договору платежі з погашення сум заборгованості за кредитом та сплатою відсотків за користування кредитом здійснюються у вигляді щомісячних ануїтентичних платежів. Згідно виписки щодо руху коштів по рахунку, наданого позивачем, відповідачкою останній платіж по кредитному договору від 27 січня 2016 року було здійснено 10 лютого 2018 року, (а.с.7). За такого, звернувшись до суду 24 листопада 2021 року позивач має право на стягнення заборгованості відповідачки за періодичними платежами по кредитному договору, строк дії яких настав в межах трирічного строку позовної давності, тобто з 24 листопада 2018 року до 19 квітня 2019 року (кінцевий строк повернення кредиту), а з урахуванням вимог п.2.5. договору про погашення заборгованості з 11 по 16 число кожного наступного місяця включно, до стягнення підлягає заборгованість за період з листопада 2018 року по 19 квітня 2019 року. Таким чином, враховуючи, що відповідачка порушила умови кредитного договору та не в повному обсязі розраховувався з позивачем за кредитом, з урахуванням нарахованих позивачем сум, зазначених у розрахунку заборгованості за кредитом (а.с.6), суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими лише в частині стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту, в розмірі 2907,17\~грн. (листопад 2018 р. - 910,93 грн., грудень 2018 р. - 920,04 грн., січень 2019 р. - 929,24 грн., лютий 2019 р. - 149,96 грн.) та заборгованості за простроченими відсотками, в розмірі 872,76\~грн. (листопад 2018 р. - 154,47 грн., грудень 2018 р. - 155,07 грн., січень 2019 р. - 155,06 грн., лютий 2019 р. - 154,44 грн., березень 2019 р. - 155,32 грн. та за 19 днів квітня 2019 року - 98,4 грн. при нарахуванні заборгованості за 30 днів - 155,37 грн.), а тому підлягають задоволенню лише у зазначеній частині. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідачку обов`язок по відшкодуванню позивачу витрат на оплату судового збору, пропорційно задоволеним позовним вимогам, в розмірі 268,76 грн., однак у стягненні витрат на оплату професійної правничої допомоги, в розмірі 3797,4 грн., суд відмовляє, оскільки їх розмір будь-якими доказами не підтверджено, а в матеріалах сплави маються лише перший та останній аркуші договору про надання правової допомоги, укладений 11 лютого 2019 року між позивачем та адвокатським об`єднанням «Бізнес і Право», в якому розмір понесених витрат не зазначено та маються документи на представлення інтересів позивача адвокатом Павленком С.В. (а.с.32-36).

Outcome: partial