Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

28.09.2022 року до суду позивач з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням: будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є власником будинку [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право власності від 25.09.1991 року. Відповідач є його колишньою невісткою, колишньою дружиною його сина [PERSON] , з якою позивач не спілкується з 1992 року. Згідно довідки №1958 від 23.09.2022 року у будинку за вищевказаною адресою зареєстровані позивач, його дочка - [PERSON] , син - [PERSON] , зять - [PERSON] , онук - [PERSON] та відповідач. Згідно довідки №1954 від 22.09.2022 року, [PERSON] за вказаною адресою фактично не проживає з 1992 року, не бере участі в утриманні житла, її особистих речей в будинку немає, комунальні послуги не сплачує. Відповідач не є членом сім`ї власника, яким є позивач [PERSON] . Реєстрація місця проживання сторонньої особи власника житла об`єктивно створює перешкоди у користуванні вказаним будинком, тому позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 13.10.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач у сьогоднішнє судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, вимоги заяви підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач до судового засідання повторно не з`явилася, причин неявки не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином (шляхом направлення судових повісток та шляхом публікації оголошень про виклик до суду на сайті Судової влади). Відзив на позов не надано. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Фактичні обставини справи, встановлені судом: відповідно до копії свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 25.09.1991 року, як видане на підставі рішення виконкому Синельниківської міської ради народних депутатів №441 від 23.08.1991 року, позивачу [PERSON] належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до довідки Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 23.09.2022 року за №1958, [PERSON] , 1941 р.н., зареєстрований в [ADDRESS] , разом з ним зареєстровані: [PERSON] , 1969 р.н., - зять; [PERSON] , 1972 р.н., - донька; [PERSON] , 1967 р.н., - син; [PERSON] , 1992 р.н., - онук; [PERSON] , 1968 р.н., - невістка (а.с.9). Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 22.09.2022 року №1954, [PERSON] , 1968 р.н., зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак з 1992 року по теперішній час не проживає за даною адресою, згідно даних довідки квартального по [ADDRESS] (а.с.10). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 26.09.2001 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.11). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права: згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. У Конституції України також закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в житловому приміщенні - в будинком [ADDRESS] , доказів того, що позивач чинить відповідачу перешкоди у користуванні будинком суду не надано, тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved