Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

25 березня 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , яким просить: - встановити [PERSON] особистий сервітут на право пожиттєвого проживання та користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог, [PERSON] зазначила, що з 1975 року по теперішній час вона проживає та зареєстрована в кв. [ADDRESS] , власником якої був [PERSON] , згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ Одеської міської ради 06.10.2008 року та зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 30.10.2008 року. До квартири вона вселилася за згодою [PERSON] , в якості члена сім`ї. Вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. В квартирі за спільні кошти здійснили ремонт, що зможуть підтвердити свідки. [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить актовий запис №7388 відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. За життя [PERSON] страждав на онкологічну хворобу меланому кожі, яка потребувала значних витрат на лікування та реабілітацію. Виключно вона здійснювала за ним постійний догляд, підтримувала його матеріально та морально. Після його смерті, поховала за власні кошти в могилі матері. На даний час, вона продовжує проживати в квартирі, яка належала померлому, виконуючи усі обов`язки щодо сплати комунальних послуг та підтримання житлового приміщення у придатному для проживання стані. Іншого житла вона не має. Згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08.02.2018 року, що набрало законної сили, [PERSON] набула право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] . Відповідач не визнає права позивача на проживання в квартирі, заявивши вимоги у судовому порядку про її виселення, та відмовляється укладати із позивачем будь-які угоди щодо подальшого користування квартирою, набутою нею у спадок. Нормативно позивач обґрунтовує свої позовні вимоги наступним: ст.ст. 15, 16, 32, 401, 402 Цивільного кодексу України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 березня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. 10.06.2021 року до суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Фірсової Г.А. надійшов відзив на позов, згідно якого остання просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що [PERSON] ніколи не була та на теперішній час не є членом сім`ї [PERSON] . Виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже припинення права власності особи на будинок припиняє право членів сім`ї на користування цим будинком. Право членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідним від права самого власника. Враховуючи те, що відповідач у встановленому законом порядку набула право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , а позивач ніколи не була та наразі не є членом сім`ї відповідача, спільно ніколи не проживали та не вели спільного господарства, а отже відповідно і відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про встановлення сервітуту. Крім того, відповідно до відомостей з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.06.2021 року, позивач має на праві власності інше житлове майно, а саме на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 16.02.2007 року має право приватної спільної часткової власності у розмірі ј частки в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Більш того, позивач будучи зареєстрованою в квартирі, що на даний час належить відповідачу на праві власності, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Отже, ані потреби, ані законних підстав у встановленні особистого сервітуту для позивача немає. 25.10.2021 року представник відповідача [PERSON] адвокат Яценко Ю.В. надала суду письмові пояснення. Зазначила, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.11.2013 року по цивільній справі № 523/15715/13-ц був встановлений факт проживання однією сім`єю [PERSON] разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 1975 року по 29 липня 2013 року. Ухвалою колегії судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 26.05.2014 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.11.2013 року було скасовано та заяву залишено без розгляду, у зв`язку із наявністю спору про право. [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про зміну черговості одержання права на спадкування. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2014 року по справі №523/15715/13 за позовом [PERSON] про зміну черговості спадкування було задоволено, надано [PERSON] право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги за законом [PERSON] , після його смерті [INFO] . Ухвалою від 05.03.2014 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2014 року по справі №523/19580/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Четверта Одеська державна нотаріальна контора, про зміну черговості одержання права на скасування було скасоване. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08.09.2014 року було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа яка заявляє самостійних вимог на предмет спору Четверта Одеська державна нотаріальна контора про зміну черговості одержання права на спадкування. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.01.2015 року, рішення суду першої інстанції залишено в силі, в задоволенні апеляційної скарги [PERSON] відмовлено. Однак, на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.11.2013 року, яким було встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] разом із [PERSON] більше п`яти років, та на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2014 року, яким [PERSON] , спадкоємцю четвертої черги, було надано право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги [PERSON] , державним нотаріусом Ласурія Я.Ю. на ім`я [PERSON] , спадкоємця першої черги, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.02.2014 року, реєстровий №2-75, після смерті [PERSON] , та проведено державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16.06.2015 року по цивільній справі №523/1712/15-ц було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.02.2014 року, реєстровий № 2-75, видане державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Ласурія Я.Ю. на ім`я [PERSON] , на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , скасувавши державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, відомості про реєстрацію за [PERSON] права спільної власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Однак, будучи обізнаною про наявність судового спору, а також користуючись наявністю у неї реєстрації права власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.2014 року, реєстровий №2-75, виданого державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Ласурія Я.Ю., 15.06.2015 року відповідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поляковою Т.Ю. у реєстрі за №210, [PERSON] подарувала [PERSON] Ѕ частку квартири [ADDRESS] . 18.06.2015 року [PERSON] подарував Ѕ частку квартири [ADDRESS] [PERSON] . [INFO] помер чоловік відповідача по справі [PERSON] , після смерті якого спадкоємцем першої черги є його дружина [PERSON] , яка прийняла спадщину. Суворовським районним судом м. Одеси, по справі №523/10342/15, Апеляційним судом Одеської області та Верховним Судом встановлено, що єдиним спадкоємцем першої черги за законом, після померлого [PERSON] , є його дружина [PERSON] , яка своєчасно звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та визнано право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Крім того, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2021 року, справа № 523/17289/19, позов [PERSON] до [PERSON] , що діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та вселення задоволено, оскільки відповідачі по справі не були членами сім`ї колишнього власника, та не є членами сім`ї [PERSON] . Також, судом встановлено, що [PERSON] , що діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] та [PERSON] без законних підстав проживають в квартирі, що належить на праві власності [PERSON] , оскільки фактично вселилась та зареєструвалась в квартирі на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори, яке було визнано в судовому порядку недійсним. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилась. Представник позивача адвокат Бикова О.В., з`явившись до судового засідання, підтримала заявлений позов у повному обсязі, просила його задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилась. Представник відповідача адвокат Яценко Ю.В., з`явившись до судового засідання, заперечувала проти задоволення позову, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, та у письмових поясненнях. Судом здійснювалось повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису, на виконання вимог ч.1 ст. 247 ЦПК України. Заслухавши учасників справи, вивчивши обставини справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши представлені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновків, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] являється одноосібним власником кв. [ADDRESS] . Загальна площа - 26,5 кв.м., житлова площа 15,8 кв.м., в цілому складається із однієї кімнати. Це підтверджується витягом з Дердавного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.02.2019 року, індексний номер витягу: 157336290. Підстава виникнення прав власності: постанова, серія та номер:523/10342/15-ц, виданий 25.10.2018, видавник: Апеляційний суд Одеської області; рішення суду, серія та номер: 523/10342/15-ц, виданий 08.02.2018, видавник: Суворовський районний суд м. Одеси. Так, рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 08 лютого 2018р., яке було залишено без змін\~Постановою Апеляційного суду Одеської області від 25.10.2018 року, а також постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.09.2020р., у цивільній справі №523/10342/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Полякова Тетяна Юріївна про витребування майна та визнання право власності в порядку спадкування за законом, а також за позовною заявою [PERSON] до Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», Департаменту міського господарства Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, - 1) позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Полякова Тетяна Юріївна про витребування майна та визнання право власності в порядку спадкування за законом було задоволено частково та: - витребувано у [PERSON] (іпн. [NUMBER] ) на користь [PERSON] (іпн. [NUMBER] ) - 1/2 частину квартиру [ADDRESS] шляхом припинення права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомості № 301025251101), що їй належить на підставі договору дарування від 18.06.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поляковою Т.Ю., зареєстрованого у реєстрі за № 221; - визнано за [PERSON] (іпн. [NUMBER] ) право власності на квартиру [ADDRESS] , що складається з однієї житлової кімнати площе 15,8 кв.м., загальною площею 26,5 кв.м.., (реєстраційний номер об`єкта нерухомості № 301025251101) у порядку спадкування за законом після [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] , який помер [INFO] ; - решту позовних вимог [PERSON] щодо скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно залишено без задоволення; 2) позовні вимоги [PERSON] до Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», Департаменту міського господарства Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації Управління житлового комунального-господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської Ради від 06.10.2008р. № 211950, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло квартиру [ADDRESS] , яке видане Управлінням житлового комунального-господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської Ради 06.10.2008р. за № 211950 на ім`я [PERSON] залишено без задоволення у повному обсязі. В процесі розгляду даної справи було встановлено, що виконкомом Ленінської районної ради депутатів трудящих 29 жовтня 1974 року [PERSON] було видано посвідчення № [NUMBER] на право зайняття службової жилої площі за адресою: [ADDRESS] , що складається з однієї кімнати житловою площею 15.9 м. кв.. Розпорядженням органу приватизації - Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради № 211950 від 06 жовтня 2008р. квартиру [ADDRESS] було передано в порядку приватизації у приватну власність [PERSON] . На підставі цього розпорядження, Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, було видано свідоцтво про право власності на житло від 06 жовтня 2008 року № [NUMBER] . Право власності на нерухоме майно зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН». Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги після померлого [PERSON] був його син [PERSON] . У встановлений законом строк, [PERSON] звернувся до Четвертої державної нотаріальної контори із заяво про прийняття спадщини, що відповідно підтверджується копією заяви по спадковій справі № 755/2013 від 13.08.2013 року, але отримати свідоцтво не зміг. Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.11.2013р. по цивільній справі № 523/15715/13-ц був встановлений факт\~проживання однією сім`єю [PERSON] разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 1975 року по 29 липня 2013 року. Разом із тим, ухвалою колегії судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 25.06.2014р. рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.11.2013р. було скасовано та заяву було залишено без розгляду, у зв`язку з наявністю спору про право. Однак, користуючись наявністю рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.11.2013р., яким був встановлений факт проживання однією сім`єю [PERSON] разом з [PERSON] , [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про зміну черговості одержання права на спадкування. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2015 року (справа 523/19580/13-ц) позов [PERSON] про зміну черговості спадкування було задоволено, а також надано [PERSON] право на спадкування разом зі спадкоємцем першої черги за законом [PERSON] після смерті [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 05.03.2014р. заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 15.01.2014 року по справі №523/19580/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Четверта Одеська державна нотаріальна контора, про зміну черговості одержання права на спадкування було скасовано.\~\~\~\~\~\~ Рішенням Суворовського\~районного суду\~міста Одеси\~від 08.09.2014р.\~по справі\~№523/19580/13-ц,\~у задоволенні\~позову [PERSON] \~до [PERSON] ,\~третя особа\~-\~Четверта Одеська\~державна нотаріальна\~контора,\~про встановлення\~факту сумісного\~проживання,\~зміну черговості\~одержання права\~на спадкування,\~визнання права\~власності у\~порядку спадкування,\~було відмовлено.\~ Вищевказаним рішенням встановлено, що: - [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , актовий запис про одруження №135 від 26.07.2002 року по відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі Одеського міського управління юстиції, котрий помер на початку 2013 року; - ствердження [PERSON] щодо фіктивності цього шлюбу, з метою отримання певних пільг, суд до уваги не прийняв, оскільки зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] шлюб фіктивним у встановленому законом порядку не визнавався; - оскільки позивачка перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , суд відмовив у задоволенні вимоги щодо встановлення факту сумісного проживання у цей же період однією сім`єю з [PERSON] ; Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.01.2015 року, рішення суду першої інстанції залишено в силі, в задоволенні апеляційної скарги [PERSON] відмовлено. Однак, на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.11.2013р. (справа №523/15715/13-ц), яким було встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] більше п`яти років та рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2014р. (справа №523/19580/13-ц) яким [PERSON] , спадкоємцю четвертої черги, було надано право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги [PERSON] , державним нотаріусом Ласурія Я.Ю. на ім`я [PERSON] , спадкоємця першої черги, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.02.2014р., реєстровий № 2-75, після смерті [PERSON] та проведено державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16.06.2015р., по цивільній справі №523/1712/15-ц, було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.02.2014р., реєстровий №2-75, видане державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Ласурія Я.Ю. на ім`я [PERSON] , на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , скасувавши (вилучити) державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію за [PERSON] право спільної власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 12.03.2014р., тобто після смерті [PERSON] , та залишається зареєстрованою і на дату ухвалення судом цього рішення. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02.09.2021 року: вселено [PERSON] та виселено [PERSON] (ще не набрало законної сили, станом на дату ухвалення судом рішення). Як зазначив представник відповідача у судовому засіданні, саме на підставі цього рішення відповідач має намір зняти позивача з реєстраційного обліку. Реєстрація в квартирі відповідача була здійснена фактично на підставі реєстрації за [PERSON] права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.2014р., реєстровий № 2-75, після смерті [PERSON] , яке було видано державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Ласурія Я.Ю., визнаного недійсним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 червня 2015 року по справі № 523/1712/15-ц. Позивач обгрунтовує своє право на встановлення сервітуту на право пожиттєвого проживання та користування квартирою тим, що вона є членом сім`ї колишнього власника квартири [PERSON] . Вона продовжує проживати в квартирі, сплачує комунальні послуги, однак теперішній власник вартири [PERSON] заперечує її подальше проживання в квартирі, відмовляється укладати з нею будь-які угоди щодо подальшого користування квартирою. Суд виходить із того, що право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути\~встановлене\~щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний\~сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути\~встановлений\~договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення\~сервітуту. Сервітут\~припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для\~встановлення сервітуту. Сервітут\~може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.\~Сервітут\~може бути припинений в інших випадках,\~встановлених\~законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч. 3 ст. 64 ЖК України\~якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. У відповідності з ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Частиною 1 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як встановлено раніше, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.11.2013р. по цивільній справі №523/15715/13-ц, яким був встановлений факт проживання однією сім`єю [PERSON] разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 1975 року по 29 липня 2013 року було скасовано ухвалою колегії судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 25.06.2014р. Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 08.09.2014р. по справі №523/19580/13-ц, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Четверта Одеська державна нотаріальна контора, про встановлення факту сумісного проживання, зміну черговості одержання права на спадкування, визнання права власності у порядку спадкування, було відмовлено. В мотивувальній частині рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08.09.2014р. по справі №523/19580/13-ц встановлено наступне: - [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , актовий запис про одруження №135 від 26.07.2002 року по відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі Одеського міського управління юстиції, котрий помер на початку 2013 року; - оскільки позивачка перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , суд відмовив у задоволенні вимоги щодо встановлення факту сумісного проживання у цей же період однією сім`єю з [PERSON] ; Таким чином, обставини сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] були предметом оцінки суду, зокрема суд відмовив у встановленні такого факту. Суд виходить із того, що однією з основних міжнародно визнаних засад судочинства є принцип остаточності судового рішення, яке набрало законної сили, res judicata. Цей принцип передбачає, що жодна із сторін спору не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відповідно до ч. 5 ст. 182 ЦПК України, обставини встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Матеріали справи містять заяви сусідів, зокрема: [PERSON] від 30.08.2013 року, [PERSON] від 03.09.2013 року, [PERSON] від 02.09.2013 року, акт від 30 серпня 2021 року з підписами сусідів, в яких зазначено, що [PERSON] проживала із [PERSON] з 1975 року в кв. [ADDRESS] . Також суду надано копії документів, в підтвердження поховання [PERSON] , організацію якого згідно них здійснював [PERSON] . Разом із тим, всі наведені докази не приймаються судом по даній справі, в підтвердження спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, оскільки як зазначено вище рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 08.09.2014р. по справі №523/19580/13-ц, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, відмовлено у задоволенні позовної вимоги щодо встановлення факту сумісного проживання [PERSON] однією сім`єю з [PERSON] . Надання повторної оцінки наведеним обставинам, за умов їх дослідження та розгляду судами раніше, суд вважає неможливим, в силу ч.5 ст. 182 ЦПК України та принципу остаточності судового рішення, яке набрало законної сили res judicata. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правових\~висновків постанови Верховного Суду від 17.06.2021 у справі №489/5982/17\~(за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми\~СК України\~застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми\~СК України\~застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Положення\~КпШС України\~не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74\~СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.\~Тому, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в період до 01 січня 2004 року, законом не передбачено). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання\~житла,\~його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки». На підставі викладеного, суд вважає що\~ [PERSON] не була членом сім`ї колишнього власника квартири [PERSON] , також вона не була та не є членом сім`ї відповідача та власника квартири, станом на теперішній час, [PERSON] . Між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] не було досягнуто будь-якої домовленості або письмового договору, згідно якого позивачу надавалось право проживання\~в квартирі\~ [ADDRESS] . Водночас,\~суд вважає\~що у\~даному випадку\~слід дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності відповідача [PERSON] , яка фактично багато років позбавлена можливості користуватись належною їй на праві власності квартирою, судові спори за яку ще починав її померлий чоловік [PERSON] \~(рідний\~син [PERSON] ),та захистом права позивача, яка користується житлом, однак при цьому має на праві власності ј частку у квартирі за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 16.02.2007 року. Це підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.06.2021 року. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 по справі №447/455/17, які суд в силу вимог ч.6 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Суд зазначає, що права та інтереси відповідача [PERSON] як власника житла, яка на протязі тривалого періоду часу не може користуватись належною їй на праві власності квартирою, перевищують інтереси позивача [PERSON] , яка за матеріалами справи забезпечена іншим житловим приміщенням, що нею не спростовано. Згідно\~ч.ч. 1-4\~ст.\~12\~ЦПК\~України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~\~Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами;\~\~висновками експертів;\~\~показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~\~Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вирішуючи позов таким чином, суд також застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями ст..10 ЦПК України. Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено право на ефективний засіб юридичного захисту та передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст.13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. В рішенні ЄСПЛ «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (№ 38722/02, п.75) зазначено, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею (ст.13 Конвенції) повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним». При цьому, судом також враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. За таких обставин, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , слід відмовити, оскільки заявлені вимоги є необґрунтованими. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed