Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їм та відповідачу на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 20 червня 2003 року належить на праві власності по 1/3 частини будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Отже, з урахуванням вимог ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України, кожний із співвласників має право на 1/3 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства. Однак в порушення вказаних вимог діючого законодавства на підставі рішення 5 сесії 5 скликання Василівської сільської ради №93 від 28 березня 2003 року відповідачу [PERSON] було безкоштовно передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану в [ADDRESS] , площею 0,250 га, а також земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,1859 га. На підставі вказаного рішення відповідач отримав державні акти на право власності на землю. Постановою Верховного Суду від 17 березня 2021 року по цивільній справі №191/4197/16-ц, де сторони приймали участь, було вже встановлено преюдиційні факти для розгляду цієї справи, а саме те, що [PERSON] і [PERSON] з заявами про припинення їх права власності на частину будинку не зверталися, наміру припинити своє право власності на спірне майно не мали, у зв`язку з чим [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову про припинення їх права власності на частину будинку. В той же час судом було відмовлено у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним вищезазначеного рішення сесії Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області і державних актів на право власності на землю, виданих на ім`я [PERSON] , у зв`язку з пропущенням позовної давності. Враховуючи неможливість скасування вищезазначеного рішення і державних актів, позивачі вважають, що належним і ефективним способом захисту їх прав є визнання за ними права власності на частки вищезазначених земельних ділянок, які є пропорційними часткам у праві власності на домоволодіння, тобто по 1/3 частини обох земельних ділянок за кожним з позивачів і відповідно припинення за відповідачем його права власності на 2/3 частини спірних земельних ділянок. Позивачі просять суд визнати за кожним із них право власності на 1/3 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку площею 0,250 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 1224881200-03-002-0002, та на 1/3 частину земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею 0,1859 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 1224881200-03-002-0003, припинивши право власності відповідача на 2/3 частини вказаних земельних ділянок. Відповідач [PERSON] надав відзив на позов, де зазначив, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,250 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , на момент набуття сторонами права власності на будинок не існувала і відповідно не могла бути ними отримана ні у власність ні у користування. Так, згідно ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. У даному випадку земельна ділянка на вказаний період часу не була визначена в натурі, не мала певно визначених розмірів, оскільки попередній власник будівлі Василівська сільська рада Синельниківського району Дніпропетровської області належне оформлення земельної ділянки не здійснила, у зв`язку з чим земельна ділянка не могла перейти у власність сторонам по справі. У березні 2003 року рішенням Василівської сільської ради позивачу було надано вказану земельну ділянку з наступною приватизацією. На виконання вказаного рішення позивач отримав державний акт на право власності на землю і саме з цього моменту виникла земельна ділянка як об`єкт цивільно-правових відносин. Вважає, що намагання позивачів скасувати належне відповідачу право власності на земельну ділянку є порушенням права на мирне володіння майном, закріплене у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, відповідач отримав право власності на земельну ділянку і впродовж 17 років відкрито нею користується, сплачує відповідні податки до бюджету, а позивачі весь цей час не дотримувалися презумпції цивільного права про те, що власність зобов`язує, не порушували питання про оформлення за ними права власності чи користування земельною ділянкою. Що стосується земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею 0,1859 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , зазначив, що вказана земельна ділянка взагалі немає жодного відношення до будинку і чим саме оформлення ним права власності на неї порушує права позивачів. Також позивач заявив про застосування строку позовної давності, який позивачами пропущений, про що вже було встановлено судовими рішеннями у цивільній справі №191/4197/16-ц і просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник позивачів [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] завчасно надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав, викладених у відзиві на позов. Суд, заслухавши пояснення представника позивачів, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на праві приватної власності по 1/3 частці за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 20.06.2003 Василівською сільською радою Синельниківського району Дніпропетровської області. Рішенням 5 сесії 5 скликання Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області №93 від 28 березня 2003 року відповідачу [PERSON] було безкоштовно передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану в [ADDRESS] , площею 0,250 га, а також земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,1859 га, розташовану за цією ж адресою. На підставі вказаного рішення відповідач отримав державні акти на право власності на землю та земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери, що підтверджується копіями державних актів серії ДП №052854 та серії ДП №052855. Згідно зі свідоцтвом\~про право власності на земельну ділянку від 20 травня 2014 року, яке видано на заміну втраченого державного акта на право власності на земельну ділянку серії ДП № 052854, виданого 29 вересня \~2003 року Василівською сільською радою Синельниківського району\~Дніпропетровської області, [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 1224881200:03:002:0002. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельна ділянка площею 0,1859 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 1224881200:03:002:0003 , належить [PERSON] на підставі договору дарування від 14.10.2014. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.04.2017 у справі №191/4149/16-ц було припинено право власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, третя особа: [PERSON] , про визнання недійсними державних актів на право власності на землю -відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Постановою Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі №191/4197/16-ц рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року в частині вирішення позовних вимог\~ [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення права власності на нерухоме майно скасовано. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення права власності на нерухоме майно відмовлено. В іншій частині рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року залишено без змін. При ухваленні рішення Верховним судом були проаналізовані обставини отримання [PERSON] у власність частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , і встановлено, що рішення Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 28 березня 2003 року про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки за вказаною адресою , що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, прийнято з порушенням прав співвласників житлового будинку. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, факт неправомірності оформлення права власності на земельну ділянку лише за відповідачем [PERSON] вже був встановлений рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, у зв`язку з чим вказані обставини доказуванню і новому перегляду не підлягають. В той же час позивачу [PERSON] вже було відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог до [PERSON] про визнання недійсними рішення сесії Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області і державних актів на право власності на землю у зв`язку з пропущенням строку позовної давності. Оскільки обґрунтованість і законність зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними вказаного рішення і державних актів були встановлені в іншій справі, а відмовлено в їх задоволенні у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на частину земельної ділянки площею 0,25 га, розташовану по [ADDRESS] , яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, з якими позивачі звернулися у даній справі , без визнання недійсними рішення сесії Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області і державного акту на право приватної власності на земельну ділянку є неналежним способом захисту порушених прав позивачів, оскільки призведе до не передбаченого законом набуття права власності на одне й те ж майно кількома особами: [PERSON] -на підставі державного акту на право власності на землю та [PERSON] і [PERSON] -на підставі судового рішення. Крім того, позивачем заявлено про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Виходячи зі змісту ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У ч.1 ст.261 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Виходячи зі змісту вказаних норм, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа можливо і не знала про порушення свого права, однак могла про це довідатися. Як вже було встановлено і зазначено в судових рішеннях у цивільній справі №191/4197/16-ц позивач [PERSON] мав змогу довідатися про те, що у 2003 році право власності на земельну ділянку перейшло до [PERSON] , однак своєчасно до суду з позовом не звернувся, у зв`язку з чим пропустив строк позовної давності. Вказані обставини розповсюджуються на обох позивачів, доказів поважності причин не звернення до суду з зазначеним позовом суду надано не було, тому підстав для поновлення позивачам строку позовної давності у даній справі суд не знаходить. Що стосується\~позовних вимог\~в частині\~визнання за\~позивачами права\~власності за\~кожним на\~1/3\~частину земельної\~ділянки площею\~0, 1859 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 1224881200:03:002:0003, та припинення права власності [PERSON] на 2/3 частини вказаної ділянки, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту положень статті 120 ЗК України, на які посилаються позивачі, випливає, що вказана норма регулює порядок переходу у власність чи користування особі земельних ділянок, на яких розташоване нерухоме майно, право власності на яке особа набула. Однак зазначена норма закону не регулює порядку переходу особі у власність чи користування земельних ділянок, які не прив`язані до нерухомого майна і мають інше призначення. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ У даному випадку позивачі посилаються на незаконність придбання відповідачем у власність земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, тобто тієї земельної ділянки, яка не призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку. Отже, позивачами не дотримано вимог ч.1 ст.81 ЦПК України і не доведено яким чином отримання відповідачем у власність вказаної земельної ділянки порушує їх права, як не надано і жодного доказу такого порушення. Крім того, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого земельна ділянка площею 0,1859 га, яка розташована по [ADDRESS] , призначена для ведення особистого селянського господарства та належить [PERSON] на підставі договору дарування від 14.10.2014. Тобто відповідач [PERSON] не є власником вказаної земельної ділянки. Таким чином, у задоволенні позовних вимог про визнання за кожним з позивачів права власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1859 га, яка розташована по [ADDRESS] та призначена для ведення особистого селянського господарства і відповідно припинення права власності відповідача на 2/3 її частини необхідно відмовити. Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, понесені позивачами судові витрати по справі стягненню з відповідача на користь позивачів не підлягають.

Outcome: dismissed