Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

позивачка звернулась до суду з позовом про визначення порядку володіння та користування транспортним засобом. В позові вказано, що між подружжям 15.04.2019 року за рішенням Івано-Франківського міського суду було розірвано шлюб, зареєстрований 23.06.2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану міського управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 788. Рішенням суду від 11.05.2021 в порядку спільного майна подружжя, визнано за позивачкою право власності на Ѕ частку на транспортний засіб - PEUGEOT PARTNER, VIN [NUMBER] , 2007 року випуску, об`єм двигуна 1560 см.куб. Позивачка зазначає, що даний транспортний засіб, який на праві спільної часткової власності належить сторонам, а користується автомобілем виключно відповідач ігноруючи право позивачки користуватись вищезазначеним транспортним засобом. Позивачка шляхом надіслання на адресу відповідача заяви, запропонувала укласти договір про порядок володіння та користування транспортним засобом. Вказана заява була отримана відповідачем, але ним не було вчинено ніяких зустрічних дій. Позивачка просить визначити між нею та відповідачем щомісячний та почерговий порядок користування транспортним засобом. Позивачка в судове засідання не з`явилась в позові зазначала, що розгляд справи проводити за її відсутності. Оскільки відповідачу повідомлено про судовий розгляд у спосіб, що визначений законом, тому правові наслідки за його відсутність в судовому засіданні, невиконання ним процесуальних обов`язків процесуальним законом повністю покладено на відповідача. Відповідно до п.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до матеріалів справи 15.04.2019 шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , було розірвано, що підтверджується копією рішення Івано-Франківського міського суду, яке долучено позивачкою до позовної заяви. 11.05.2021 Івано-Франківський міський суд в порядку поділу спільного майна подружжя, визначив [PERSON] , [INFO] , право власності на Ѕ частку на транспортний засіб - PEUGEOT PARTNER, VIN [NUMBER] , 2007 року випуску, об`єм двигуна 1560см.куб. Вказаний транспортний засіб зареєстрований 26.01.2013 за відповідачем [PERSON] , [INFO] . Відповідно до опису вкладення до цінного листа ф.107 від 18.10.2021 та накладної № 7601870096800 від 18.10.2021 позивачкою було направлено на адресу відповідача заяву в якій вона запропонувала [PERSON] , [INFO] укласти між ними договір про порядок володіння та користування транспортним засобом - PEUGEOT PARTNER, VIN [NUMBER] , 2007 року випуску, об`єм двигуна 1560см.куб. Згідно виписки перевірки статусу відстеження 15.11.2021 з офіційного сайту АТ « Укрпошта», 21.10.2021 відповідачем отримано відправлення № 7601870096800. Виходячи з викладеного жодних дій зі сторони відповідача щодо вирішення спору мирним шляхом не вчинялось. Таким чином, добровільної згоди щодо визначення спору та порядку користування транспортним засобом між сторонами не досягнуто. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, та складається з правомочностей, права користування і права розпорядження. Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Відповідно до ст. 317 ЦК України зміст права власності полягає у праві володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном. В частині 1 статті 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися та розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. В статті 361 ЦК України зазначено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно ч.1,ч.2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. В ч.1 ст.12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч.2 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В ч.3 ст.12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже обов`язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача. В ч.2 ст.13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч.5 ст.81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч.7 ст.81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Таким чином на відповідача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов`язок на спростування доводів позивача щодо порушення відповідачем зобов`язань перед позивачем. Надані позивачкою докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позивним вимог. Натомість відповідачем жодних належних, допустимих та достатніх доказів у відповідності до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України на спростування заявлених позивачем вимог суду не надано. Стаття 141 ЦПК України визначає порядок розподілу судових витрат між сторонами. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою сплачено судовий збір в сумі 992,4 грн., що підтверджується наданою квитанцією та випискою про зарахування судового збору. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд, -

Outcome: approved