Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить - розірвати шлюб, укладений 24 квітня 2009 року між позивачем та відповідачем, зареєстрований Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №554, - визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що він перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON] , з якою мають спільних дітей - сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Сімейні відносини між сторонами фактично припинені з жовтня 2019 року, з цього часу вони приживають окремо. Між ними втрачено взаєморозуміння та почуття кохання. Відновлення шлюбних відносин неможливе. Шлюб носить лише формальний характер, подальше його збереження є недоцільним. Разом з тим сторони не дійшли згоди щодо того, з ким будуть проживати діти. Від часу припинення шлюбних відносин син увесь час проживав з ним, а донька - періодично, то у нього, то у відповідача, проте з лютого 2022 року обидві дитини постійно проживають з ним. З початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України [PERSON] виїхала за межі України та повертатися не збирається. Він займається вихованням та розвитком дітей, дбає про стан здоров`я дітей, умови для проживання, навчання та розвитку дітей створені належним чином. Між дітьми та батьком існують дружні родинні відносини, діти йому довіряють та хочуть проживати разом з ним, відповідно вказані позивачем вимоги відповідають інтересам дітей. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 червня 2022 року вказану справу було залишено без руху, а позивачу наданий строк для усунення недоліків, вказаних в ухвалі суду. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 липня 2022 року вказану цивільну справу прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Обухівської міської ради Київської області. 24 вересня 2022 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову, в якій вона вказала, що з початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України вона виїхала з України та на даний час перебуває у Німеччині, де влаштувалася на роботу, тому просила розглянути справу буз її участі, оскільки повернутися в Україну не може. Зазначила, що збереження сім`ї вважає неможливим через різні погляди на шлюб та сім`ю. Вважає, що шлюб існує формально, тому проти розірвання шлюбу не заперечувала. Також не заперечувала проти визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . З моменту, коли вона виїхала. Діти залишилися з [PERSON] . Вважає, що задоволення позовних вимог відповідатиме інтересам сторін та їх малолітніх дітей. У підготовче судове засідання сторони та третя особа не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 31 жовтня 2022 року позивач подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а розгляд справи просить проводити без його участі. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Крім того, відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. З`ясувавши доводи та аргументи позивача, заперечення відповідача, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. 24 квітня 2009 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №554, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу серії [NUMBER] , виданим повторно від 20 листопада 2021 року. Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), 20 листопада 2021 року) та доньку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), 20 листопада 2021 року). Позивач, звернувшись до суду з цим позовом про розірвання шлюбу, зазначив, що сімейні відносини між сторонами фактично припинені з жовтня 2019 року, з цього часу вони приживають окремо. Між ними втрачено взаєморозуміння та почуття кохання. Відновлення шлюбних відносин неможливе. Шлюб носить лише формальний характер, подальше його збереження є недоцільним. Відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги про розірвання шлюбу в повному обсязі. Зазначила, що збереження сім`ї вважає неможливим через різні погляди на шлюб та сім`ю. Вважає, що шлюб існує формально. Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Як вбачається з ч.2 та ч.3 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року №11, охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, обґрунтовані, бажання розірвати шлюб відповідає дійсній волі позивача та відповідача, яка визнала позов, подальше спільне життя подружжя суперечить їх інтересам, відсутні підстави для вжиття додаткових заходів для примирення подружжя, суд дійшов висновку, що збереження шлюбу за таких обставин є недоцільним. А тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24 квітня 2009 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №554, необхідно розірвати. Що стосується позовної вимоги про визначення місця проживання дітей з батьком, суд прийшов до таких висновків. Як убачається з позовної заяви, сторони не дійшли згоди щодо того, з ким будуть проживати діти. Позивач стверджує, що від часу припинення шлюбних відносин син увесь час проживав з ним, а донька - періодично, то у нього, то у відповідача, проте з лютого 2022 року обидві дитини постійно проживають з ним в його квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено судом з довідок переселенця №3255-5001133201 від 16 квітня 2022 року, №3255-5001133173 від 16 квітня 2022 року та №3255-5001133151 від 16 квітня 2022 року, позивач [PERSON] , а також малолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , фактично проживали за адресою [ADDRESS] . З початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України [PERSON] виїхала за межі України. Батько займається вихованням та розвитком дітей, дбає про стан здоров`я дітей, умови для проживання, навчання та розвитку дітей створені належним чином. Між дітьми та батьком існують дружні родинні відносини, діти йому довіряють та хочуть проживати разом з ним. Відповідач [PERSON] подала суду заяву про визнання позову, в якій вона вказала, що з початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України вона виїхала з України та на даний час перебуває у Німеччині, де влаштувалася на роботу. З моменту, коли вона виїхала, діти залишилися проживати з [PERSON] . Проти визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] не заперечувала. Вказала, що задоволення позовних вимог відповідатиме інтересам сторін та їх малолітніх дітей. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як убачається зі статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно зі ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Оскільки між сторонами фактично відсутній спір про визначення місця проживання дітей, адже відповідач визнала позовні вимоги на стадії підготовчого судового засідання, суд визнав недоцільним складення письмового висновку органу опіки і піклування щодо розв`язання указаного спору, а тому наявні підстави для ухвалення судового рішення. Враховуючи викладене, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача та визначення місця проживання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] . Визначення місця проживання дітей з батьком, враховуючи перебування матері дітей за межами України та неможливість повернення її в Україну у зв`язку з працевлаштуванням у Німеччині, буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересам дітей та позитивно сприятиме їх психологічному та фізичному розвитку. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1984,80 грн в рахунок відшкодування сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: approved