Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Одеської національної академії харчових технологій Одеського національного технологічного університету, яка замінена на належного відповідача Одеський національний технологічний університет про визнання неправомірним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення заробітної плати. Мотивує вимоги тим, що з 01.09.2011 року вона працює в університеті на посаді асистента, а з 01.10.2012 року на посаді доцента кафедри. У листопаді 2021 року порушені ії конституційні права на працю та 09 листопада 2021 року ій було надано для ознайомлення наказ № 838-02 від 08.11.2021 року «Про відсторонення від роботи», з яким вона категорично не погодилась. Ухвалою судді Приморського районного суду м.Одеси від 02 лютого 2022 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. 29.07.2022 року до суду надійшов відзив на позов. 11.08.2022 року та 12.08.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив відповідача. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] перебуває у трудових відносинах з відповідачем, займає посаду доцента. 08.11.2021 р. на підставі наказу Одеської національної академії харчових технологій (Одеський національний технологічний університет) № 838-02 від 08.11.2021 року з 08.11.2021 року [PERSON] була відсторонена від роботи без вакцинації, без збереження заробітної плати. У наказі зазначено що строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Як зазначає відповідач, позивачка працюючи на посаді доцента в університеті станом на 2021 рік підлягала обов`язковим профілактичним щепленням, а саме проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, на період дії карантину відповідно до пункту 41.6 Постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та забезпечення обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання порушенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої короновірусом СОVID-19 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096), на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153. Так, 07.10.2021 року в Міністерстві юстиції України зареєстровано наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153, згідно якого встановлено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, а саме обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, (встановленого Кабінетом Міністерств України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19), спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової перед вищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Крім того, в Законі України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року № 1645-ІІІ ст. 29 визначено, що карантин встановлюються та відміняється Кабінетом Міністрів України. На підставі цього, Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року по 31 серпня 2022 року на території України продовжено дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2. Згідно ст.3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим\~Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Конституція України є законом найвищої юридичної сили. Закони інші нормативно-правові акти повинні відповідати Конституції.\~Конституція є законом прямої дії (ст.8 Конституції України). В зазначених тезах узагальнений зміст верховенства права, яке забезпечується шляхом встановлення юридичної сили норм Конституції, зокрема щодо прав людини і громадянина, як домінуючими над змістом інших законів, нормативно-правових актів (постанов уряду, наказів міністерств тощо). Тобто, якщо норма закону чи нормативно-правового акту суперечить нормі Конституції України, для правильного\~правозастосування слід використовувати норму Конституції. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.19 Конституції України). За змістом ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з частиною 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що користування правами та свободами має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. \~\~\~\~ Відповідно до ст.22 Конституції України, Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.\~\~При\~\~прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека\~\~визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.\~\~За\~\~змістом ст.28 Конституції України, ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському\~\~або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.\~\~ Відповідно до ч. 3 ст.281 Цивільного кодексу України, медичні, наукові та інші досліди можуть проводитися лише щодо повнолітньої дієздатної фізичної особи за її вільною згодою». Згідно з резолюцією Парламентської асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) від 27.01.21р. за № 2361 (2021) «Вакцини проти (СОVID-19): етичні, юридичні та практичні міркування», та профільним законодавством України, щеплення проти СОVID-19 не є обов`язковим. У даній резолюції ПАРЄ зазначено: «Вакцини проти СОVID-19 : етичні, правові і практичні питання»: «Забезпечити, щоб громадяни були проінформовані про те, що вакцинація не є обов`язковою і що ніхто не піддається політичному, соціальному чи іншого тиску з метою зробити собі вакцинацію, якщо вони не хочуть робити це самі» (ст. 7.3.1); «Гарантувати, що ніхто не піддаватиметься дискримінації за те, що він не був вакцинований, через можливі ризики для здоров`я або небажання пройти вакцинацію» ст.7.3.2). Відповідно до ст. 12 Закону України № 1645-111 від 06.04.2000р.«Про захист населення від інфекційних хвороб», та ст.ст.42,43 Закону України № 2801-XII від 19.11.1992р.«Основи законодавства України про охорону здоров`я», передумовою будь-якого медичного втручання є отримання відповідної на те інформованої згоди пацієнта (по дітям до 15 років законних представників (батьків)). Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно з ст.46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. В сенсі ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та календарю профілактичних щеплень в Україні затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011№ 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014 № 551), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 жовтня 2014 р. № 1237/26014 до профілактичних та обов`язкових щеплень, що включаються до календаря щеплень, відносяться щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. Отже, зазначенні норми матеріального права містять вичерпний перелік обов`язкових захворювань, які на підставі цих норм включені до календарю профілактичних щеплень в Україні, а щеплення проти СОVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень визначених Законом і не може бути підставою для відсторонення від роботи особи вразі її обґрунтованої відмови від участі в експериментальному щеплені проти СОVID-19 . Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Таким чином відсторонення працівників в разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень від інфекційних хвороб до яких віднесено Законом дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, відбувається тільки у порядку, встановленому Законом, а не підзаконним актом, чи наказом керівника міністерства, підприємства чи організації тощо. Відповідно до ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», передбачено, що профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються, в правовому аспекті цієї норми закріплено та обумовлено процедуру відсторонення працівника від роботи, відповідно до якої виникнення права у роботодавця на відсторонення працівника від роботи відбувається тільки при наявності необґрунтованої відмови особи за поданням відповідної, тобто уповноваженої посадової особи державної санітарно-епідемологічної служби. В разі надання працівником обґрунтованої відмови, відсутні підстави посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби для подання, а у роботодавця права на відсторонення працівника від роботи. Крім того, Закон не містить поняття «необгрунтована відмова від щеплення», як і не містить вказівок, у якому вигляді подається зазначена відмова і в який орган. Відтак, особа на свій розсуд обирає форму відмови та орган для її подання, і жодна посадова особа, у зв`язку з відсутністю в Законі поняття необгрунтованої відмови не має права надавати їй будь-яку кваліфікацію, так як сама відмова в межах права повинна містити лише ознаки письмового чи усного обґрунтування. Відповідно до змісту ст.8 Закону України «Про захист персональних даних», особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід`ємними і непорушними. Згідно зі ст.39-1 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Як зазначено в спірному наказі за № 838-02 від 08.11.2021 «Про відсторонення від роботи працівників ОНАХТ», підставою про відсторонення є посилання на те, що позивачка працюючи на посаді доцента в університеті станом на 2021 рік підлягала обов`язковим профілактичним щепленням, а саме обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, на період дії карантину відповідно до пункту 41.6 Постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та забезпечення обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання порушенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої короновірусом СОVID-19 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096), на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153 За змістом значеного наказу, відсторонення позивача від роботи без збереження оплати праці, тобто в примусовому порядку, вимагає від нього надання персональної медичної інформації у вигляді документу, який підтверджує наявність клінічного випробування у вигляді щеплення від СОVID-19, або протипоказань до його застосування. Згідно зазначених норм Закону є неправомірним і не може бути підставою для відсторонення від роботи здорової людини. Адже у відповідності до ст.46 КЗпП України, відмова працівника про надання конфіденційної медичної інформації не може бути підставою для відсторонення від роботи, як і не може бути підставою для відсторонення обґрунтована відмова працівника від обов`язкових профілактичних щеплень. Крім того, в порядку ст.235 КЗпП України, необхідно стягнути на користь [PERSON] (1980 року народження) з Одеського національного технологічного університету середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.11.2021 року до моменту поновлення ії на роботі. З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved