Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона (дівоче прізвище [PERSON] ) народилась [INFO] в м. Дніпропетровську, а 28 червня 1986 року вона уклала шлюб з [PERSON] та змінила дівоче прізвище на « [PERSON] ». Її мати [PERSON] померла [INFO] , а 21 липня 2004 року склала заповіт, в якому заповіла їй та її сину (онуку померлої) [PERSON] в рівних частинах, а також її рідному брату [PERSON] по 1/2 частині домоволодіння [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. Зазначає, що вона є єдиною спадкоємицею першої черги спадкоємців за законом після смерті матері, оскільки інших спадкоємців першої черги немає. 27 листопада 2020 року постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гуніною І.О. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та законом після померлої [PERSON] на частку вищевказаного домоволодіння, у зв`язку з пропущенням строку для прийняття спадщини та розбіжністю в прізвищі в заповіті і свідоцтві про смерть. Щодо встановлення факту складання заповіту [PERSON] вказує, що у вищевказаному заповіті було допущено помилку при написанні прізвища спадкодавця і зазначено « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] ». Стосовно встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини зазначає, що вона та [PERSON] постійно проживали разом до часу відкриття спадщини за адресою її місця реєстрації: [ADDRESS] , і разом вели спільне господарство, та це підтверджується медичними документами, заведеними за місцем проживання [PERSON] та свідками. Щодо складу спадкового майна та відсутності інших спадкоємців зазначає, що після написання заповіту від 21 липня 2004 року [PERSON] уклала договір дарування частини домоволодіння від 01 грудня 2004 року та подарувала [PERSON] 51/100 частини домоволодіння [ADDRESS] , а [INFO] [PERSON] помер, та після його смерті право власності на належну йому 51/100 частину домоволодіння на підстав свідоцтва про право на спадщину набув його син [PERSON] , а тому вона є єдиним спадкоємцем першої черги за законом та заповітом після смерті [PERSON] . Стосовно визнання права власності зазначає, що існують перешкоди для оформлення її спадкових прав через відмову приватного нотаріуса Гуніної І.О. у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та законом після померлої [PERSON] , однак, враховуючи, що вона постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вона вважає що прийняла спадщину і це є підставою для визнання за нею права власності на 49/100 вищевказаного домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після померлої [PERSON] . На підставі викладеного вона звернулась до суду з цим позовом, в якому просила встановити факти, що заповіт від 21 липня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П., зареєстрований в реєстрі за №4343, складений [PERSON] та її постійного проживання разом з [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] , а також визнати за нею право власності на 49/100 частини домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] і стягнути з відповідача судовий збір та витрати на надання професійної правничої допомоги. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2021 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 28 жовтня 2021 року представником Дніпровської міської ради було подано до суду відзив на позовну заяву, в якій вона просила відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, через те, що докази поважності причин пропуску звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини позивач у позовній заяві не зазначає та визначити додатковий строк на прийняття спадщини не просить, хоча в постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії їй було рекомендовано звернутись до суду для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, а до матеріалів справи також не надано доказів фактичного вступу в управління спадковим майном: його утримання, сплати комунальних послуг, здійснення поточного ремонту, тощо. Крім того, зазначає, що вирішуючи спір суду необхідно визначити чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить відновлення порушеного права позивача, а з позовної заяви та доданих до неї документів не вбачається хто саме не визнає або оскаржує факт складання заповіту [PERSON] і як встановлення цього факту захистить права позивача, а до матеріалів справи не надано доказів спільного проживання зі спадкодавцем. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та зобов`язано Ленінський районний суд м. Дніпропетровська надати для огляду у судове засідання цивільну справу № 205/9778/20. 07 лютого 2022 року позивачем було подано до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що заперечення відповідача щодо неправильного обраного способу захисту позивача є безпідставними та незаконними, оскільки позивачем не був пропущений строк на прийняття спадщини і вважає, що нею обрано саме ефективний спосіб захисту її права на спадщину після померлої [PERSON] . Щодо оспорювання її спадкових справ Дніпровською міською радою зазначає, що в позовній заяві зазначено, що ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська під час розгляду справи №205/9778/20 були встановлені обставини оспорювання Дніпровською міською радою права на спадщину. Вказує, що звернулась з позовними вимогами про встановлення факту складання заповіту від 21 липня 2004 року [PERSON] , оскільки вона не в змозі без встановлення цього факту реалізувати свої спадкові права та оформити право на спадщину через зазначення у заповіті « [PERSON] », замість правильного « [PERSON] ». Щодо встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем надала пояснення тотожні викладеним у позовній заяві та зазначила, що та обставина - не видачі органом нотаріату відповідного свідоцтва про право на спадщину, не доводить того, що вона, як спадкоємець відмовилася від своїх спадкових справ, оскільки вона в подальшому звернулась до суду з метою реалізації свого права на спадкування майна та отримання права власності. Звертає також увагу на те, що державна реєстрація не є беззаперечним доказом постійного проживання, а ч. 3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року було закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 17 серпня 2022 року, за відсутності заперечень учасників справи, ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було залучено до участі у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , у зв`язку з чим відкладено судове засідання та витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гуніної І.О. належним чином завірену копію спадкової справи №138/2020 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Представник позивача подала до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача, в якому просила закінчувати розгляд справи без їх участі та підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без її участі суду не надала, лише надала суду відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог з викладених у ньому підстав. Третя особа [PERSON] надав суду пояснення в яких зазначив, що він не претендує на спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON] , заяву про прийняття спадщини не подавав, спадщину після смерті [PERSON] не приймав, а позовні вимоги [PERSON] підтримав і не заперечував проти їх задоволення, та просив суд розглядати справу і ухвалювати рішення без його участі з урахуванням його пояснень. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач звернулась до суду за захистом своїх прав, як спадкоємець за заповітом після смерті спадкодавця, та на підтвердження своїх доводів надала суду копію заповіту, який складено 21 липня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. та зареєстрованого в реєстрі за №4343, відповідно до якого [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , [INFO] , заповіла належну їй 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] - [PERSON] , та іншу 1/2 частину вищевказаного домоволодіння - [PERSON] і [PERSON] в рівних частинах кожному (а. с. 20). Матеріалами справи також підтверджено, що домоволодіння [ADDRESS] належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 березня 1988 року, виданого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Гуніним А.В., з реєстровим №1-1442 (а. с. 21). Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим 01 червня 1969 року, про що зроблено запис №1802 (а. с. 16). Судом встановлено, що 28 червня 1986 року [PERSON] та [PERSON] одружились, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії [NUMBER] , виданим 28 червня 1986 року відділом ЗАГС Виконкому Ленінської райради народних депутатів м. Дніпропетровська, про що зроблено відповідний запис №903, а після реєстрації одруження дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а. с. 18). Як вбачається з матеріалів справи, 01 грудня 2004 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування частини домоволодіння, за умовами якого [PERSON] передала в дар [PERSON] 51/100 частини домоволодіння [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. та зареєстровано в реєстрі за №7112 (а. с. 25). Отже, відповідно до інформації з Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна [PERSON] належить на праві власності 49/100 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою №274711446 від 14 вересня 2021 року (а. с. 72). Матеріалами справи також підтверджено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №2410 (а. с. 30). Разом з тим, матеріалами справи також підтверджено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що зроблено відповідний актовий запис №1143 (а. с. 17). Однак, як в вбачається з наявної в матеріалах справи постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27 листопада 2020 року, виданої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуніною І.О., [PERSON] було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом після померлої [PERSON] у зв`язку з пропущенням строку для прийняття спадщини та розбіжностей в прізвищі в заповіті від 21 липня 2004 року, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П., та свідоцтві про смерть Серії [NUMBER] від 24 квітня 2020 року, виданому Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), а також було роз`яснено про те, що [PERSON] має право звернутись до суду для визначення додаткового строку після смерті спадкодавця, або встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (а. с. 163). За правилами ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зміст юридичної процедури встановлення факту прийняття спадщини однією особою від фізичної особи, яка померла, полягає у наданні права особі-спадкоємцю у передбаченому законом порядку реалізувати набуті нею спадкові права. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму ВС України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Отже, судом встановлено факт допущення помилки в написанні прізвища спадкодавця вищевказаного домоволодіння, та замість вірного - « [PERSON] » вказано невірне - [PERSON] , оскільки вказаний ідентифікаційний номер спадкодавця - [NUMBER] (а. с. 24) та адреса мешкання: [ADDRESS] (а. с. 26, 158), що вказані у заповіті, співпадають з даними саме [PERSON] . Вказаний факт підтверджується належними доказами, у зв`язку з чим, судом встановлено, що дійсне прізвище спадкодавця « [PERSON] », а не « [PERSON] », при цьому допущена помилка перешкоджає позивачу реалізувати право на вказане майно, в тому числі право на його спадкування. Враховуючи наведене у сукупності, суд вважає доведеним факт того, що заповіт від 21 липня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. та зареєстрований в реєстрі за №4343, було складено саме [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] . Отже, судом встановлено, що за життя 21 липня 2004 року спадкодавець - [PERSON] склала заповіт, яким зокрема заповідала [PERSON] та її сину [PERSON] в рівних частках кожному, належну їй 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] . Судом також встановлено, що [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та заповітом після смерті [PERSON] також у зв`язку з пропуском нею строку, встановленого для прийняття спадщини. Разом з тим, слід зазначити, що в своїй ухвалі №505/2085/14-ц від 14 вересня 2016 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку про те, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Метою звернення [PERSON] до суду є встановлення факту постійного проживання, як спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого оформлення прав на спадкове майно в нотаріальному порядку. Відповідно до матеріалів справи, з відповіді відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 06 листопада 2020 року [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (49/100 домоволодіння) з 21 вересня 1974 року по день смерті (а. с. 158). При цьому, відповідно до копій медичної карти від 02 січня 2018 року, результатів аналізу від 04 січня 2019 року і 31 жовтня 2019 року, та медичної карти амбулаторного хворого №5-1579, фактичною адресою проживання [PERSON] зазначено саме: [ADDRESS] (а. с. 27-29). Статтею 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З наведеного слід дійти висновку про те, що відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання зі спадкоємцем сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини ч. 3 ст. 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів. Аналогічні правові висновки містяться в ухвалі Верховного Суду України № 6-7165св09 від 03 листопада 2010 року, рішенні Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6048327св14 від 11 листопада 2015 року, ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-20158св15 від 21 жовтня 2015 року. Частиною 1 статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. З наданих суду доказів судом встановлено, що спадкодавець - [PERSON] на момент своєї смерті [INFO] проживала спільно зі спадкоємцем - [PERSON] за місцем її реєстрації та фактичного проживання, а саме за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини також підтверджуються допитаними у судовому засіданні свідками: [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили факт того, що [PERSON] дійсно проживала разом з позивачкою за її адресою, оскільки [PERSON] постійно хворіла та перебувала вже в похилому віці і потребувала постійного догляду, у зв`язку з чим суд вважає доведеним факт проживання позивача разом з [PERSON] на час відкриття спадщини, а тому така вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, враховуючи зазначене, позивач прийняла спадщину фактично, шляхом постійного проживанням із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, відмову від спадщини не заявляла, і за вказаних обставин не потребує звернення до нотаріуса у встановлений законодавством строк. Щодо позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 49/100 домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлої [PERSON] суд дійшов такого висновку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі №522/1528/15-ц зроблено висновок, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Отже, ефективність захисту цивільного права має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи, що судом встановлено факти, на які посилається нотаріус, і які саме стали причиною для відмови нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину, то суд вважає такою, що не підлягає задоволенню як передчасна, позовну вимогу позивача [PERSON] про визнання за нею права приватної власності на частку домоволодіння [ADDRESS] , що за життя належала [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України захисту в судовому порядку підлягають лише порушені, невизнані та оспорюванні права та інтереси. В цій справі судом встановлено, що нотаріус, до функцій якого віднесено видача свідоцтв про право на спадщину, відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину лише у зв`язку з пропущенням строку для прийняття спадщини та розбіжностей в прізвищі спадкодавця в заповіті від 21 липня 2004 року. Порушене право в цьому випадку відновлюється шляхом встановлення юридичних фактів. Відповідно, у разі набрання вказаним рішенням суду законної сили, позивач має право звернутися до нотаріуса з вказаним рішенням суду та оформити право на спадщину у визначеному законом порядку. Відповідно до абз. 2 п. 23 постанови Пленуму ВС України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] , є передчасними. Згідно із ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам. Так, позивачем було заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру та одну позовну вимогу майнового характеру. Судом задоволено позов частково лише в частині двох вимог немайнового характеру, за які було сплачено загалом 1\~816 грн., у зв`язку з чим, пропорційно задоволеним вимогам підлягають відшкодуванню позивачу судові витрати по сплаті судового збору саме в розмірі 1\~816 грн., а судовий збір за позовну вимогу майнового характеру не підлягає стягненню з відповідача через відмову судом у задоволенні цієї вимоги. Стосовно витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 та пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу [PERSON] у зазначеній цивільній справі на підставі договору про надання правової допомоги від 20 вересня 2021 року надавав адвокат Вороновська О.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1455 від 17 жовтня 2005 року) та ордеру Серії ДП №7613/012 від 30 листопада 2021 року (а. с. 108, 146-147). Згідно із положеннями п. 3.1 та п. 3.3. вищевказаного договору про надання правової допомоги від 20 вересня 2021 року за правову допомогу, передбачену в п. 1.1. договору, замовник сплачує виконавцю винагороду в розмірі 10\~000 грн. за надання послуг та правову допомогу при розгляді судової справи в кожній судовій інстанції, а оплата послуг здійснюється шляхом готівкового розрахунку або шляхом переказу коштів на банківську картку виконавця, та підтвердженням про розрахунок є квитанція, що видається виконавцем за вимогою заявника. Крім того, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, на підтвердження витрат на правову допомогу представником адвокатом Вороновською О.В. було також надано квитанцію про сплату 16 серпня 2021 року [PERSON] 10\~000 грн. адвокату Вороновській О.В. за договором про надання правової допомоги від 20 вересня 2021 року, та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом до договору про надання правової допомоги від 20 вересня 2021 року від 16 серпня 2022 року, в якому зазначено, що виконавцем у справі №205/8372/21 надані послуги: підготовка та написання позовної заяви -12 аркушів, кількість витраченого часу: 5 год. 30 хв., вартість години 1\~000 грн., на загальну вартість 5\~500 грн.; підготовка заяви про виклик свідків, кількість витраченого часу: 30 хв., вартість години 1\~000 грн., на загальну вартість 500 грн.; підготовка клопотання про витребування доказів, кількість витраченого часу: 30 хв., вартість години 1\~000 грн., на загальну вартість 500 грн.; підготовка відповіді на відзив на позовну заяву, кількість витраченого часу: 2 год., вартість години 1\~000 грн., на загальну вартість 2 000 грн.; ознайомлення з матеріалами справи, кількість витраченого часу: 30 хв., вартість години 1\~000 грн., на загальну вартість 500 грн.; участь у судових засіданнях, кількість витраченого часу: 1 год., вартість години 1\~000 грн., на загальну вартість 1\~000 грн. (а. с. 148-149). Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18. Матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем [PERSON] послуг адвоката та понесення нею витрат в суді першої інстанції у розмірі 10\~000 грн. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2статті 137 ЦПК України). Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих адвокатом доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Так, розглядаючи надані представником позивача докази понесених витрат на правову допомогу, суд враховує правову позицію Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини, та дійшов висновку, що розмір заявлених до стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 10\~000 грн. не відповідає повною мірою критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їх розміру. Окрім того, Суд враховує, що 12 травня 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №904/4507/18, в якій підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц), і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 згаданої постанови). З огляду на викладене та зважаючи на те, що фактично правова допомога у цій справі все ж була надана, є документально підтвердженою, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заяви позивача про стягнення із відповідача понесених нею витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2\~400 грн. (1\~000 грн. підготовка та написання позовної заяви, 100 грн. підготовка заяви про виклик свідків, 100 грн. підготовка клопотання про витребування доказів, 200 грн. підготовка відповіді на відзив на позовну заяву, 1 000 грн. участь у судових засіданнях), які є співставними з обсягом і змістом наданих послуг. Крім того, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про зменшення витрат на правову допомогу, що підлягають стягненню, та вважає за потрібне частково стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу, оскільки із заявлених позивачем трьох вимог судом було задоволено лише дві, тому судом стягується правова допомога частково 2/3 від визначеної судом загальної суми правової допомоги, яка підлягає стягненню, у зв`язку з чим, заява представника відповідача підлягає частковому задоволенню пропорційно розміру задоволених позовних вимог та складає 1\~600 грн.

Outcome: partial