Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду з позовом до Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання розпорядження про звільнення протиправним та його скасування, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і стягнення моральної шкоди, а також судових витрат, посилаючись на те, що позивачка з 01 січня 2018 року працювала на посаді головного спеціаліста відділу соціального захисту, охорони здоров`я, освіти (гуманітарна сфера) Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.Розпорядженням № 12/ОС від 28 грудня 2020 року позивачку було попереджено про наступне звільнення у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників апарату та структурних підрозділів Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської областіта розпорядженням № 27/ОС від 26 січня 2021 року позивачку було звільнено з посади головного спеціаліста гуманітарної політики у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників апарату та структурних підрозділів сільської ради, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення позивачка вважає протиправним оскільки порушено трудове законодавство, процедуру і порядок вивільнення працівників у зв`язку з скороченням штатної чисельності. Відповідач не створив жодного комісійного органу та не визначив конкретної посадової особи, яка б визначила особу, яка займає одну з декількох посад головних спеціалістів відділу гуманітарної політики сільської ради, не враховано тривалий безперервний стаж роботи позивачки на даному підприємстві, не визначено серед працівників, які займали посаду головного спеціаліста відділу гуманітарної політики, рівня кваліфікації і продуктивності праці, не запропоновано жодної з посад штатного розпису, яка була вакантна на час звільнення, не було надано можливості на переведення на іншу посаду або іншу роботу, у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав. До суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого представник відповідача позовні вимоги позивачки не визнав та заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що будь-яких вакантних посад, яку могла займати позивачка, у штатному розписі сільської ради на час попередження та звільнення позивачки не було, стаж роботи [PERSON] саме в Лиманській сільській раді Білгород-Дністровського району Одеської області розпочався з 01 січня 2018 року. Раніше позивачка працювала у Трапівській сільській раді, яка реорганізована. В судовому засіданні позивачка підтримала позов, просила поновити її на роботі, пояснила суду, що вона була прийнята на посаду головного спеціаліста. В грудні 2020 року її попередили про скорочення штату та 26 лютого 2021 року її було звільнено за скороченням чисельності та штату працівників. Під час скорочення була вакантна посада виконуючого обов`язки начальника відділу, яку їй не запропонували, оскільки у неї не було відповідної освіти, щоб займати вакантну посаду, але вважала, що справилася би з роботою. Моральна шкода полягає в тому, що після звільнення її стан здоров`я погіршився, який не покращився по наявний час. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, пояснивши, що за період роботи у Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області позивачка зауважень не мала, тому вона підлягає поновленню на роботі, оскільки під час звільнення не було враховане переважне право позивачки на залишені на посаді, рівень кваліфікації, а [PERSON] , яка залишилася на роботі, не мала переважного право на залишенні на посаді. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивачки не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, пояснивши суду, що у 2020 році в результаті реорганізації було приєднано Трапівську сільську раду до Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Позивачка була прийнята на посаду головного спеціаліста відділу соціального захисту, охорони здоров`я, освіти (гуманітарна сфера) Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Під час скорочення чисельності та штату працівників була одна вакантна посаданачальника відділу гуманітарної політики, яка не була запропонована позивачці, оскільки позивачка не мала відповідної освіти та стаж роботи на керівних посадах не менше 5 років, інших вакантних посад у сільській раді не було. Переважне право на залишенні на посаді мала [PERSON] , оскільки вона мала малолітню дитину. Суд, розглянувши позовну заяву, заслухавши учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані сторонами письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з трудового законодавства, пов`язані з правовідносинами між робітником та роботодавцем, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Кодексом законів про працю України та Цивільним кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно посадової інструкції головного спеціаліста відділу соціального захисту, охорони здоров`я, освіти (гуманітарна сфера) Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області по селам Трапівка, Новоселиця, Зарічне на посаду головного спеціаліста призначаються особи, які мають вищу, базову, неповну освіту відповідного професійного спрямування за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста, бакалавра, молодшого спеціаліста та стаж роботи на державній службі або в органах місцевого самоврядування не менше 2 років, володіють державною мовою в обсягах, достатніх для виконання службових обов`язків (т. 1 а.с. 209-211, т. 2 а.с. 21-22). На підставі розпорядження № 14/ОС від 29 грудня 2017 року [PERSON] (т. 1 а.с. 12-13) з 01 січня 2018 року була призначена шляхом переведення на посаду головного спеціаліста відділу соціального захисту, охорони здоров`я, освіти (гуманітарна сфера) Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, що підтверджується записом в трудовій книжці позивачки, витягом із розпорядження Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 14/ОС від 29 грудня 2017 року «Про переведення працівників»(т. 1 а.с. 14, 15). Згідно витягу із розпорядження № 14-Б/ОС від 02 січня 2018 року [PERSON] була уповноважена відповідальною за здійснення заходів по реєстрації та знятті з реєстрації місця проживання громадян по с.Трапівка, Новоселиця, Зарічне (т. 1 а.с. 16). Відповідно до витягу із розпорядженням № 105/СР від 16 травня 2019 року [PERSON] була призначена відповідальною особою за організацію та ведення військового обліку військовозобов`язаних і призовників (т. 1 а.с. 17). Як вбачається з рішення Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 14-VІІІ від 07 грудня 2020 року розпочато процедуру реорганізації Приморської сільської ради шляхом приєднання до Лиманської сільської ради (т. 1 а.с. 191-193, т. 2 а.с. 9-10), у зв`язку з чим працівників Приморської сільської ради попереджено про наступне звільнення (т. 1 а.с. 194-195, т. 2 а.с. 11). Розпорядженням Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 14/СР від 29 грудня 2017 року визначено робочі місця працівникам сільської ради у Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області за адресою: вул.Героїв України, буд. № 47-а, с.Лиман, Татарбунарський район, Одеська область, 68141 (т. 1 а.с. 188-190, т. 2 а.с. 7-8). Рішенням Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області№ 8-VІІІ від 07 грудня 2020 року, яке набрало чинності з 01 січня 2021 року (т. 1 а.с. 20, 70, 182, т. 2 а.с. 3) затверджено структуру виконавчих органів Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської, загальну чисельність апарату ради та її виконавчих органів (т. 1 а.с. 70, 182, т. 2 а.с. 3). Згідно структури виконавчих органів Лиманської сільської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів кількість штатних одиниць у відділі гуманітарної політики склала 7 посад (т. 1 а.с. 67, 183-184, т. 2 а.с. 3 зворот-4). Відповідно до штатного розпису на 2021 рік кількість штатних одиниць у відділі гуманітарної політики склала 7 посад, одну з яких займала [PERSON] , позивачка по справі (т. 1 а.с.230-232, т. 2 а.с. 5-6). Рішенням Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 78-VIII від 15 січня 2021 року внесено зміни до структури виконавчих органів Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, загальної чисельності ради та її виконавчих органів (т. 1 а.с. 202-203, т. 2 а.с. 16). Як вбачається з структури виконавчих органів Лиманської сільської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів кількість штатних одиниць у відділі гуманітарної політики склала 6 посад (т. 1 а.с. 204-205, т. 2 а.с. 17). Кількість штатних одиниць у відділі гуманітарної політики у 2021 рік зменшилась до 6 одиниць, скорочено одну ставку головного спеціаліста, що підтверджується змінами до штатного розпису на 2021 рік (т. 1 а.с. 196-198, т. 2 а.с. 12-13). Відповідно до розпорядження № 12/ОС від 28 грудня 2020 року головного спеціаліста відділу гуманітарної політики [PERSON]. було письмово попереджено про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників апарату та структурних підрозділів Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської, про що позивачку було ознайомлено в той же день під особистий підпис, що підтверджується листом особистого ознайомлення (т. 1 а.с. 21, 21 зворот, 200, 201, т. 2 а.с. 15). На підставі розпорядження № 27/ОС від 26 лютого 2021 року головного спеціаліста відділу гуманітарної політики [PERSON] звільнено з посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 28 лютого 2021 року у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників апарату та структурних підрозділів сільської ради (т. 1 а.с. 22, 207-208, т. 2 а.с. 19-20). На посаді головного спеціаліста відділу гуманітарної політики залишилася працювати [PERSON] (т. 1 а.с. 214), яка має малолітню дитину (т. 1 а.с. 199, т. 2 а.с. 14) та середню спеціальну освіту за професією повар (т. 1 а.с. 215, 216, 217, 218, т. 2 а.с. 41, 42). У зв`язку з укладенням шлюбу [PERSON] змінила своє дошлюбне прізвище на « [PERSON] » (т. 2 а.с. 43, 44-45), а потім прізвище « [PERSON] » змінила на наявне « [PERSON] » (т. 1 а.с. 213, 219). Відповідно до розпорядження № 05/ОС від 05 січня 2021 року головний спеціаліст відділу гуманітарної політики Пономаренко М.П. достроково перервала відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та приступила до роботи з 11 січня 2021 року (т. 1 а.с. 206, т. 2 а.с. 18). Як вбачається з довідки № 399 від 24 жовтня 2022 року, виданої виконкомом Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області та листаЛиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 958/02-14 від 20 вересня 2022 року на час скорочення чисельності працівників відділу гуманітарної політики була вакантна посада начальника відділу гуманітарної політики, пропозиція щодо працевлаштування [PERSON] на вказану посаду не надавалася, оскільки остання не мала відповідної освіти та стажу роботи на керівних посадах не менше 5 років (т. 1 а.с. 179-181, т. 2 а.с. 1-2, 31). Відповідно до посадової інструкції начальника відділу гуманітарної політики Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області начальник повинен мати повну вищу освіту відповідного професійного рівня за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста, стаж роботи за фахом у державній службі на керівних посадах не менше 3 років або загальний стаж роботи за факом на керівних посадах в інших сферах не менше 5 років (т. 2 а.с. 33-38). Відповідно до копії атестату про середню освіту серії [NUMBER] від 25 червня 1983 року [PERSON] закінчила Трапівську середню школу Татарбунарського району Одеської області та отримала середню освіту (т. 1 а.с. 171). Внаслідок реєстрації шлюбу [PERSON] змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на наявне « [PERSON] » (т. 1 а.с. 172). Згідно довідки № 387 від 12 жовтня 2022 року, виданої виконкомом Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області первинна профспілкова організація працівників Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області не створена, профспілкового представника не призначено (т. 1 а.с. 229). Як вбачається з акту прийому-передачі документів згідно номенклатури Лиманської сільської ради від 26 лютого 2021 року [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв журнал обліку заяв реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання (т. 1 а.с. 23). 24 березня 2021 року жителі сіл Трапівка, Новоселиця, Зарічне Лиманської об`єднаної територіальної громади Білгород-Дністровського району Одеської звернулися до голови Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області із колективним зверненням з проханням надати [PERSON] можливість працювати на займаній посаді та займатися паспортною роботою та військовим обліком (т. 1 а.с. 25, 26). Як вбачається з довідки про доходи № 400 від 23 жовтня 2022 року, виданої Лиманською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської областісередньомісячна заробітна плата позивачки за грудень 2020 року та січень 2021 року складає 17954,73 грн. (т. 2 а.с. 32). За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами згідно зі ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, ст. 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При цьому звільнення на таких підставах допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частиною другою статті 42 КЗпП України, зокрема, визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. На підставі пункт 6 частини 1 статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації. За змістом ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ч. 1 ст. 40, ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2020 року у справі № 235/3377/19 вказано, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Згідно правових позицій, викладених Верховним Судом у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. Отже, суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний, зокрема перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти, як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Судом встановлено, що [PERSON] з 01 січня 2018 року перебувала у трудових відносинах із Лиманською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області на посаді головного спеціаліста відділу гуманітарної політики. Згідно з рішенням Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 14-VІІІ від 07 грудня 2020 року розпочато процедуру реорганізації Приморської сільської ради шляхом приєднання до Лиманської сільської ради (т. 1 а.с. 191-193, т. 2 а.с. 9-10). Як вбачається з штатного розпису на 2020 рік з 01 вересня 2020 року у відділі гуманітарної політики Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, який діяв до скорочення, кількість штатних одиниць складала 7 (т. 2 а.с. 39-40), одну з яких займала позивачка,внаслідок внесення змін до штатного розпису на 2021 рік кількість штатних одиниць у відділі гуманітарної політики Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області була скорочена до 6 (т. 2 а.с. 12-13), у зв`язку з чим одна посада головного спеціаліста відділу гуманітарної політики була скорочена. Розпорядженням № 12/ОС від 28 грудня 2020 року головного спеціаліста відділу гуманітарної політики [PERSON]. - позивачку по справі, було завчасно попереджено про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 21, 21 зворот, 200, 201, т. 2 а.с. 15). Залишилася вакантною посада начальника відділу гуманітарної політики, однак відповідач не мав можливості запропонувати позивачці зазначену посаду з часу попередження позивачки про наступне звільнення по день звільнення так як освітньо-кваліфікаційній рівень позивачки не відповідає вимогам вакантної посади, інших вакантних посад не було (т. 2 а.с. 31). Переважне право на залишенні на посаді головного спеціаліста відділу гуманітарної політики мала [PERSON] , яка має малолітню дитину (т. 1 а.с. 199, т. 2 а.с. 14) та середню спеціальну освіту за професією повар (т. 1 а.с. 215, 216, 217, 218, т. 2 а.с. 41, 42). Отримати згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) відповідач не мав можливості, оскільки на підприємстві організація працівників Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області не створена, профспілкового представника не призначено (т. 1 а.с. 229). Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що одна посада головного спеціаліста відділу гуманітарної політики Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області була скорочена, а тому в даному випадку є зміни в організації виробництва Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, позивачку було завчасно попереджено про звільнення, залишилася вакантною посада начальника відділу гуманітарної політики, однак відповідач не мав можливості запропонувати позивачці іншу посаду з часу попередження позивачки про наступне звільнення по день звільнення так як освітньо-кваліфікаційній рівень позивачки не відповідає вимогам вакантної посади, інших вакантних посад не було, а тому у відповідача були всі наявні підстави для звільнення позивачки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Суд не приймає до уваги доводи представника позивачки, що позивачці при її звільненні не було запропоновано жодної посади, оскільки судом не встановлено що на час звільнення позивачки були вакантні посади, які могли би бути запропоновані позивачці, а вакантну посаду начальника відділу гуманітарної політики відповідач не мав можливості запропонувати позивачці з часу попередження позивачки про наступне звільнення по день звільнення так як позивачка не мала відповідної освіти та стажу роботи на керівних посадах. Доводи позивачки про те, що [PERSON] не мала переважного права перед позивачкою на залишенні на посаді головного спеціаліста відділу гуманітарної політики суд не приймає до уваги, оскільки, відповідно до вимог ст. 42 КЗпП України, [PERSON] мала перевагу на залишенні на роботі так як мала малолітню дитину. Також, суд не приймає до уваги посилання представника позивачки, що позивачка мала переважне право на залишенні на роботі, оскільки мала тривалий безперервний стаж роботи, оскільки, відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 42 КЗпП України, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи в даній установі, а позивачка знаходилася у трудових відносинах з відповідачем з 01 січня 2018 року, тобто мала незначних стаж роботи. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазнає наступне. Відповідно до ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається судом одночасно з рішенням про поновлення на роботі. Якщо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі не відбулось, працівник з урахуванням змісту статті 235 КЗпП України не позбавлений процесуальної можливості заявити таку вимогу за окремим позовом. Згідно довідки про заробітну плату позивачки (т. 2 а.с. 32), остання становила за 2 місяці, що передували звільненню 17954,73 грн. (грудень 2020 року - 8774,73 грн. за 22 робочих днів; січень 2021 року - 9180,00 грн. за 19 робочих днів). Враховуючи викладене, беручи до уваги, що судом встановлено, що звільнення [PERSON] , позивачки по справі, проведено у відповідності до вимог трудового законодавства, внаслідок чого суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання наказу про звільнення протиправним та його скасування, поновлення на посаді, суд прийшов до висновку, що позовна вимога в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заподіяної моральної шкоди, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а також вимогами ч. 3 ст. 23 ЦК України, відповідно до яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з роз`ясненнями, які викладені у п. 9, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа Станков проти Болгарії, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи. Позивачка зазначає, що після звільнення з роботи, залишилася без фінансового забезпечення. Позивачка планувала свої доходи враховуючи отримання заробітку на посаді, і отримала кредитні кошти, які планувала погашати з отриманої заробітної плати. На підтвердження завданої моральної шкоди позивачкою [PERSON] надано суду результати огляду сімейного лікаря (т. 1 а.с. 24, т. 2 а.с. 47), виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого (т. 2 а.с. 45), копію медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] (т. 2 а.с. 48-55). Враховуючи викладене, беручи до уваги, що судом встановлено, що звільнення [PERSON] , позивачки по справі, проведено у відповідності до вимог трудового законодавства, суд прийшов до висновку, що позовна вимога в частині відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача судового збору та витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу покладаються на саму позивачку, у зв`язку з чим, суд не надаючи оцінки наданим представником позивачки доказам на підтвердження витрат на правничу допомогу, приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачці сплаченого судового збору та понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги. Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням того, що позивачку звільнено від сплати судового збору за подання до суду позовної вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає, що судовий збір у розмірі 1816,00 грн. слід компенсувати за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Суд не бере до уваги письмові докази, а саме: рішення Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 7-VIII від 07 грудня 2020 року (т. 1 а.с. 18), структуру виконавчих органів Лиманської сільської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів (т. 1 а.с. 19), штатний розпис на 2021 рік (т. 1 а.с. 185-187), штатний розпис на 2020 рік з 01 вересня 2020 року (т. 1 а.с. 220, т. 2 а.с. 39-40), оскільки вказані докази містять відомості про чисельність штату працівників Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області до попередження позивачки [PERSON] про наступне вивільнення та до скорочення штатної чисельності, звільнення позивачки відбулося на підставі іншого рішення, структури та штатного розпису. Також, судом не приймається до уваги довідка № 114 від 18 березня 2021 року про середньоденну заробітну плату (дохід) (для розрахунку витрат на випадок безробіття) позивачки [PERSON] за два місяці, що передували її звільненню (т. 1 а.с. 68), оскільки зазначена довідка не містить відомостей щодо кількості робочих днів згідно графіка роботи, фактичної кількості відпрацьованих робочих днів, середньоденної заробітної плати та середньомісячної заробітної плати, згідно вимог Положення про порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. Також, суд звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю суддів (з 2017 року кількість суддів в Арцизькому районному суді Одеської області зменшилася з 5 до 1), щодо яких має здійснюватися автоматизований розподіл справ, внаслідок чого навантаження на одного суддю виходить за межі фізичних можливостей. В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу. У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст. 6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати. Отже, у судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал, тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, що призвело до надмірного навантаження, яке утворилося на суддю, яка одна здійснює правосуддя в Арцизькому районному суді Одеської області замість п`яти суддів, унеможливило розгляд наявної справи у строки, передбачені ЦПК України.

Outcome: dismissed