Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 03.08.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення порядку користування нерухомим майном, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 13.08.2020 року провадження у справі відкрито. 21.10.2020 року від представника відповідача адвоката Легенченко О.А. надано до суду заяву про залишення позову без руху. 04.11.2020 року адвокатом Легенченко О.А. подано до суду відзив на позовну заяву. Ухвалою від 07.12.2020 року позовну заяву [PERSON] про встановлення порядку користування нерухомим майном, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та відшкодування моральної шкоди, залишено без руху. 21.12.2020 року представником позивача адвокатом Садаклієвим І.І. надано позовну заяву на виконання ухвали суду про залишення позову без руху, відповідно до якої позивач [PERSON] просить: - визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] ; - усунути перешкоди [PERSON] в користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення з передачею ключів від вхідних дверей вказаної квартири; - заборонити [PERSON] перешкоджати [PERSON] у подальшому здійсненні права користування, володіння та розпорядження належними їй 1/6 частинами квартири [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 50000,00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав користування, володіння та розпорядження належними їй 1/6 частинами квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28.12.2020 року продовжено розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування нерухомим майном, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та відшкодування моральної шкоди на стадії підготовчого розгляду справи. Ухвалою суду\~від 22.02.2021\~року відмовлено\~в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовних вимог без розгляду. 16.03.2021 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] . 06.04.2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24.05.2021 року по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено. 26.10.2021 року з ОНДІСЕ повернуто матеріали справи в зв`язку з несплатою вартості експертизи. Ухвалою суду від 27.10.2021 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 24.01.2022 року по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено. 21.07.2022 року з ОНДІСЕ до суду повернуто матеріали справи з повідомленням від 13.07.2022 року №22-661/609 щодо залишення без виконання ухвали суду про призначення експертизи в зв`язку з несплатою рахунку вартості проведення експертного дослідження. Ухвалою суду від 22.07.2022 року провадження у справі поновлено. 30.09.2022 року разом з заявою про відкладення розгляду справи до суду надійшли письмові пояснення відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 03.10.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала відзив на позов. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з`явилась, подала до суду заяву від 08.04.2021 року про розгляд справи за її відсутності /т1 а.с.143/. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В позовних вимогах позивач [PERSON] посилається на те, що на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2017 року по цивільній справі №520/1708/17 їй належить 1/6 частина квартири [ADDRESS] , однак відповідач перешкоджає позивачу в користуванні квартирою. [PERSON] останнім часом взагалі не впускає позивача в квартиру, не зважаючи на те, що в квартирі знаходяться особисті речі [PERSON] . Позивач неодноразово зверталась до Київського районного Відділу поліції в м. Одесі з заявою про вжиття заходів до її брата [PERSON] , який не впускає її до квартири [ADDRESS] . На сьогоднішній день позивач [PERSON] зазначає, що вона фактично позбавлена можливості користуватися та володіти своєю часткою у квартирі, між нею та відповідачем як співвласниками цього нерухомого майна виникають непорозуміння, сварки та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна. Позивач зазначає, що відповідач вчиняє перешкоди, щоб позбавити позивача права користування та володіння та врешті-решт й права власності на 1/6 частку квартири, що й намагався зробити відповідач в судовому порядку, в зв`язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх прав. Представник відповідача [PERSON] у відзиві на позов посилається на те, що відповідач [PERSON] жодним чином не визнає заявлені позовні вимоги, вважає їх надуманими та такими, що не грунтуються на фактичних обставинах справи, заявлені позовні вимоги направлені на порушення прав відповідача як власника 5/6 квартири, а також рішення у даній справі вплине на права та інтереси інших осіб, в тому числі дружини відповідача [PERSON] , яка разом з відповідачем проживає в квартирі, та сина [PERSON] , який періодично проживає з відповідачем. Представник відповідача зазначає, що враховуючи, що загальна площа квартири складає 53,4 кв.м., а позивач володіє 1/6 частиною, фактично у власності позивача перебуває 8,9 кв.м., тобто розмір частки позивача є істотно меншим від заявлених позовних вимог, а саме позивачем заявлено позовні вимоги, що охоплюють 31,9 кв.м., що більш ніж втричі перевищує розмір частки, яка перебуває у власності позивача. Враховуючи, що жила площа спірної квартири становить 30,8 кв.м., визначення порядку користування квартирою, яке зазначене позивачем, призведе до погіршення житлових умов як відповідача, так і дружини та сина відповідача. Крім того, порядок користування спірною квартирою, який просить визначити позивач, не відповідає їхнім часткам у праві власності на квартиру та призведе до порушення прав відповідача, виходячи з розміру належної йому частки у спірному майні. Таким чином позивачем заявлено позовні вимоги, що фактично не відповідають ідеальній частці квартири, яка перебуває у власності позивача та даною позовною заявою позивач фактично просить суд позбавити відповідача як власника 44,5 кв.м. квартири прав користування та розпорядження своєю власністю. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2017 року по справі №520/1708/17 визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлої [INFO] /т.1 а.с.9/. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 10.01.2018 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2017 року залишено без змін /т.1 а.с.10-12/. Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.03.2018 року зареєстроване право власності [PERSON] на 1/6 частину квартири, загальною площею 53,4 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] /т.1 а.с.24/. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.09.2019 року по справі №520/7193/17 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування за законом та визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено /т.1 а.с.14-23/. З Довідки про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що за відомостями Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 06.12.2019 року /т.1 а.с.25/. Позивач [PERSON] зверталась до Київського відділу поліції в м. Одесі за фактом вжити заходів до її брата [PERSON] , який не впускає її до квартири [ADDRESS] , на частину якої [PERSON] має право власності, зареєстроване до ЄО №36439 від 19.12.2019 року. На звернення [PERSON] 27.12.2019 року надано письмову відповідь №37-вих.11156, відповідно до якої у встановлений законом термін встановити місце знаходження та опитати гр. [PERSON] не вбачається можливим. У разі його встановлення до нього будуть прийняті всі необхідні заходи згідно чинного законодавства України, про що заявника повідомлять додатково. Також по даному випадку мають місце цивільно-правові відносини, у зв`язку з чим [PERSON] рекомендовано звертатися до суду у приватному порядку /т.1 а.с.26/. Відповідно до Технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого станом на 12.03.2018 року ТОВ "Аналог БТІ Експерт Оцінка Землеустрій" квартира посімейного, спільного заселення (кімната, жилий блок, секція) розташована на 5 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 2 кімнат житловою площею 30,8 кв.м., у тому числі 1-а кімната 11,5 кв.м., 2-а кімната 19,3 кв.м., кухні площею 8,7 кв.м., санвузла площею 0,9 кв.м., ванної кімнати площею 2,5 кв.м., коридору площею 8,3 кв.м. Квартира обладнана лоджією 2,2 кв.м. Загальна площа квартири 53,4 кв.м. Висота приміщень 2,55 м. /т.1 а.с.27-28/. Третя особа [PERSON] є дружиною відповідача [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції 12.09.2015 року /т.1 а.с.60/. Також [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , про що суду надано відповідне свідоцтво про народження /т.1 а.с.61/. До матеріалів справи стороною відповідача додані роздруківки з інтернет-оголошень про продаж 1/6 частки в квартирі без зазначення адреси /т.1 а.с.62-66/. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з ст. 150 ЖК України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Положеннями абз. 1 п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року роз`яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи достеменно встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] з частками у праві власності 1/6 та 5/6 відповідно. Судом встановлено, що між сторонами наявний тривалий конфлікт, що супроводжується взаємними зверненнями до суду. З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що відповідач [PERSON] створює перешкоди в користуванні квартирою позивачу [PERSON] , посилаючись на те, що в квартирі наразі мешкає окрім нього ще його дружина [PERSON] та періодично його син [PERSON] . Факт створення перешкод в користуванні квартирою підтверджується відповідним зверненням позивача [PERSON] до правоохоронних органів. Доводи сторони відповідача щодо того, що позивач зловживає своїми процесуальними правами та що оголошення на сайті в інтернеті про продаж частки квартири свідчать про відсутність факту перешкоджання відповідачем позивачу в користуванні квартирою, суд відхиляє, оскільки наявність оголошення в інтернеті свідчить лише про намір особи розмістити таке оголошення і можливо дійсно продати квартиру, однак не доводить жодних обставин щодо користування квартирою. Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Суд зазначає, що заперечуючи проти задоволення вимог позивача в той же час стороною відповідача заявлялись клопотання про призначення судової експертизи, оскільки в процесі мирного врегулювання спору сторони не змогли дійти згоди щодо розміру грошової компенсації за 1/6 частку позивача. При цьому двічі судом матеріали справи надсилались до експертної установи, однак судова будівельно-технічна експертиза не була проведена з причин неоплати стороною відповідача послуг експерта. В подальшому в поясненнях, поданих до суду 30.09.2022 року відповідач [PERSON] зазначив, що вартість проведення експертного дослідження вважає завищеною, має намір звернутися до приватного експерта, однак в умовах війни відсутній дієвий та відпрацьований механізм оцінки нерухомого майна, в зв`язку з чим відповідач пропонує після закінчення військових дій викупити 1/6 частку квартири по ринковій вартості на момент викупу, а до того пропонує позивачу отримувати 1/6 частку від середньої ринкової ціни оренди квартири. Тобто, відповідач не відхиляє можливості вирішити спір мирним шляхом, однак безпідставно відтерміновує понад 6 (шість) років вирішення конфлікту між ними. З зазначеними в письмових поясненнях відповідача умовами позивач в судовому засіданні не погодилась. Суд зазначає, що сторони можуть прийти до мирової угоди і в порядку виконання рішення суду. При ухваленні рішення по суті спору суд приймає до уваги, що на теперішній час позивачу [PERSON] належить 1/6 частка в праві спільної часткової власності на квартиру, якою позивач не може користуватись внаслідок тривалих конфліктних стосунків, що склались між сторонами. Також суд враховує, що іншого порядку користування, ніж запропонований позивачем, стороною відповідача суду не представлено. Суд зазначає, що право власності є непорушним та підлягає захисту. Враховуючи принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства суд не збирає докази за власною ініціативою та ухвалює рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод шляхом вселення з передачею ключів від вхідних дверей вказаної квартири підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Стосовно позовних вимог про заборону [PERSON] перешкоджати [PERSON] у подальшому здійсненні права користування, володіння та розпорядження 1/6 часткою квартири суд зазначає, що вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки суд захищає порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси громадян. Задоволенням позовних вимог [PERSON] про визначення порядку користування квартирою та усунення перешкод шляхом вселення позивача в квартиру фактично спір вирішено. У випадку подальшого порушення права власності позивача на належну їй частку квартири [PERSON] не позбавлена права звернутись за судовим захистом, однак на теперішній час вимоги щодо заборони подальшого перешкоджання є надмірно заявленими та необгрунтованими. В позовних вимогах [PERSON] зазначає про психологічні страждання та розчарування, відчуття психологічного дискомфорту, однак на підтвердження зазначених обставин суду не надано належних та допустимих в сенсі ст. ст. 77, 78 ЦПК України доказів, в зв`язку з чим суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог в цій частині. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог сума сплаченого при поданні позовної заяви судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 1681,60 грн., а саме за дві вимоги немайнового характеру (840,80 грн. +840,80 грн.).

Outcome: partial