Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

08 лютого 2022 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні та відшкодування моральної шкоди, який в подальшому було уточнено. В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначила, що у період з лютого 2015 по 10 січня 2022 року вона працювала в АТ «Українська залізниця». У 2015 році була прийнята на роботу до Краснолиманської дирекції залізничних перевезень Донецької залізниці станційним робітником 2 розряду вокзалу Слов`янськ, в подальшому підприємство неодноразово реорганізовувалось та перейменовувалось. 10 січня 2022 року позивачка була звільнена з посади касира 2 категорії вокзалу ст. Слов`янськ за ст. 38 КЗпПУ. Відповідно запису у трудовій книжці за №14 від 22 жовтня 2020 року з позивачкою продовжено трудові договори у виробничому підрозділі Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті філії «Пасажирська компанія AT «Укрзалізниця». Втім з позивачкою був укладено контракт №71 від 25 лютого 2016 року з терміном дії до 24 лютого 2021 року тобто пролонговано. Відповідно цього контракту п. 17 працівник звільняється за власною ініціативою до закінчення строку дії контракту і у випадках передбачених ст. 39 КЗпП та за контрактом. Крім того відповідно до розділу 2 п. 5 контракту роботодавець зобов`язується створювати умови по безперешкодному використанню працівником соціальних гарантій та пільг, передбачених чинним законодавством. Галузевою угодою та колективним договором. Відповідно до колективного договору між керівництвом та комітетом профспілки Донецької залізниці на 2014-2015 роки, позивачка була прийнята на роботу у 2015 року, де зазначено, що відповідно розділу 3 п. 3.26 колективного договору робітникам виплачується при звільненні зі стажем роботи до 10 років розмір пособія у розмірі 3 середньомісячних заробітних плат. У цьому ж році позивачка пішла на лікарняний по пологам та в подальшому в декретну відпуску (з 13 січня 2016 року), та перебувала у відпустці до досягнення дитиною 6 річного віку. Зазначає на те, що підприємством надано колективний договір на 2007-2016 роки, та в ньому не зазначено щодо компенсації вихідної допомоги при звільненні. Тому вважає, що компенсація повинна буди у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку відповідно до КЗпП України. Крім цього, відповідачем завдано моральну шкоду позивачці, які спричинили негативні зміни у її житті, це негативні переживання, емоційні реакції при згадувані, переживання фізичних незручностей, зниження настрою, емоційна напруга, що виразилось у втраті особистого часу. У зв`язку із вищевикладеним просила суд ухвалити рішення яким: визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині не виплати позивачці вихідної допомоги при звільненні; стягнути з відповідача на користь позивачки вихідну допомогу при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 19500 грн. 00 коп.; стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 13 січня 2022 по день ухвалення судового рішення; стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 30000 грн. 00 коп.; стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп., витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 10500 грн. 00 коп. та судові витрати на відправку листа у розмірі 47 грн. 00 коп.. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідач повідомлялася про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують її відзив. Відповідно до п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 11 лютого 2022 року у справі відкрито спрощене провадження без виклику сторін. Ухвалою суду від 27 вересня 2022 року, замінено відповідача у справі на належного відповідача - Акціонерне товариство «Українська залізниця». Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив такі обставини. Відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] від 24 листопада 2006 року, за наказом № 14-ос від 16 лютого 2015 року позивачка розпочала трудову діяльність у Краснолиманській дирекції залізничних перевезень Донецької залізниці станційним робітником 2 розряду вокзалу Слов`янськ. З 10 січня 2022 року наказом № 01-ОС була звільнена за ст. 38 КЗпП по догляду за дитиною 14-річного віку. Згідно із наказом (розпорядження) № 01/ос від 10 січня 2022 року про припинення трудового договору(контракту), [PERSON] звільнено 12 січня 2022 року з Регіонального відділення Донецького регіону локація на вокзалі станції Слов`янськ, яка працювала на посаді касир квитковий 2 категорії, у зв`язку із необхідністю догляду за дитиною віком до 14 років за ст. 38 КЗпП України, на підставі заяви [PERSON] від 10 січня 2022 року та копії свідоцтва про народження дитини [PERSON] , серії [NUMBER] , видане ВДРАЦС по місту Слов`янську Слов`янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області від 26 січня 2016 року. У вказаному наказі зазначено, що [PERSON] компенсувати за невикористані 3 дні відпустки: щорічна основна відпустка за 3 дні, за період 01 листопада 2021 року 12 січня 2022 року. Відповідно до розрахунку заробітної плати за січень 2022 року (табуляграма), нараховано: компенсацію за не використану відпусту - 661 грн. 02 коп., матеріальна допомога оподаткування - 6050 грн. 00 коп., всього нараховано - 6711 грн. 02 коп., сума до оподаткування - 6711 грн. 02 коп.. Відповідно до довідки від 27 січня 2022 року, відокремлений підрозділ Український центр по обслуговуванню пасажирів Філії «Пасажирська компанія» AT «Українська залізниця» повідомляє про, те що [PERSON] інд. [NUMBER] працювала квитковим касиром 2-ї категорії на локації Слов`янськ. З 29 березня 2019 року по 12 січня 2022 року знаходилась у декретній відпустці по догляду за дитиною до 6-ти років та була звільнена 12 січня 2022 року. Наказ №01-ОС від 10 січня 2022 року за ст. 38 КЗпП України «У зв`язку з необхідністю догляду за дитиною віком до 14 років» (заява від 10 січня 2022 року). Середньомісячний заробіток буде розраховуватись згідно (п.4 Порядку обчислення середньої зарплати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.95 №100). Працівник не мав заробітку не з власної вини, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу, якщо розмір посадового окладу є менший від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної зарплати на час розрахунку. На дату звільнення посадовий оклад становив 6050 грн. 00 коп., тобто менше мінімальної зарплати на 01 січня 2022 року яка (шість тисяч п`ятсот грн). Середньоденна складає 6500/30,44=213,53 де 30.44 - середньомісячна кількість календарних днів. Відповідно до контракту № 71 від 25 лютого 2016 року, між Структурним підрозділом «Краснолиманська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» та [PERSON] укладено контракт, який є строковим трудовим договором. Відповідно до п. 3.26 колективного договору між керівництвом та дорожнім комітетом профспілки Донецької залізниці на 2014-2015 роки, передбачено виплачувати одноразову допомогу працівникам дороги (у тому числі санаторіїв-профілакторіїв, заробітна плата яких фінансується за рахунок коштів Фонду соціального страхування) при звільненні їх у зв`язку з виходом на пенсію вперше за власним бажанням, а також працівникам пенсійного віку за закінчення терміну дії трудового договору на контрактній основі (п.2 ст. 36 КЗпП); особам звільненим за станом здоров`я - інвалідам І та ІІ групи (ст.38 та ст.40 п. 2 КЗпП) з урахуванням середньомісячної вихідної допомоги згідно із ст. 44 КЗпП; особам передпенсійного віку, які звільнені зі скорочення чисельності або штату (п. 1 ст. 40 КЗпП) та оформили достроково пенсію за віком на підставі абз. 1 п. 1 ст. 49 ЗУ "Про зайнятість населення" (з урахуванням виплат за ст. 44 КЗпП) в залежності від стажу роботи в галузі. Судом була оглянута та досліджена копія Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом Відокремленого підрозділу Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті Південно-Західної залізниці на 2003-2006 роки пролонгований на 2007-2016 роки, зареєстрованого УПСЗН Шевченківською районною адміністрацією м. Київ за №138 від 21 березня 2012 року, яким не передбачено , що працівник має право на вихідну допомогу, яка полягає в грошовій виплаті працівнику роботодавцем у разі звільнення за власним бажанням. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підставами припинення трудового договору відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України, зокрема є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45 КЗпП України). Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Крім того, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Право на звільнення за власним бажанням за загальним правилом мають усі без винятку працівники, незалежно від посад, які вони обіймають, та сфери їхньої діяльності. Правовий аналіз статті 38 КЗпП України вказує на те, що працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц, від 21 лютого 2020 року у справі № 520/16912/15-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 524/679/19. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20 (провадження № К/9901/27528/20) зроблено висновок про те, що вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин. Стаття 44 КЗпП України вказує на випадки її виплати. Так, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі: - призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; - внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; - у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Судом встановлено, що з 16 лютого 2015 року позивачка [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відокремленим підрозділом Український центр по обслуговуванню пасажирів Філії «Пасажирська компанія» AT «Українська залізниця». 10 січня 2022 року [PERSON] подала заяву про звільнення з роботи у зв`язку із необхідністю догляду за дитиною віком до 14 років (ч. 1 ст. 38 КЗпП України). Як свідчать встановлені судом фактичні обставини справи, позивачка [PERSON] з посади касира квиткового 2 категорії була звільнена за власною заявою, в причинах звільнення якої зазначила «у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною віком до 14 років» тобто за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України), про що видано наказ від 10 січня 2022 року № 01-ОС, та внесено відомості до трудової книжки. Оскільки чинний наказ відокремленого підрозділу Український центр по обслуговуванню пасажирів Філії «Пасажирська компанія» AT «Українська залізниця» від 10 січня 2022 року № 01-ОС про звільнення [PERSON] із займаної посади не містить причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України), то позивачка, відповідно до положень статті 44 КЗпП України, не має права на отримання вихідної допомоги. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку у розмірі 19500 грн., а також передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, починаючи з 13 січня 2022 року по день ухвалення судового рішення, оскільки порушень з боку відповідача при звільненні [PERSON] судом не встановлено. Зважаючи, що судом не встановлено порушень з боку відповідача при звільненні позивачки, вимоги позивачки щодо відшкодування їй моральної шкоди відповідно до ст. 237-1 КЗпП України та спричиненої моральними стражданнями позивачки внаслідок порушення відповідачем вимог КЗпП України, задоволенню не підлягають. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи ту обставину що судом прийнято рішення про відмову у позові, стягнення судових витрат понесених позивачем, відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed