Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до [PERSON] , Приватного акціонерного\~товариства «Європейський\~страховий союз», в якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь моральну шкоду в сумі 200\~000 гривень, з Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» - шкоду, заподіяну життю в розмірі 100\~000 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] 05.05.2016 року близько 18 години, керуючи автомобілем «Деу Нубіра» д.н.з. [NUMBER] , рухаючись по вул.Клочківській в м.Харкові, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу із пров.Ботанічний, на якому перебував пішохід, діючи з необережності, в порушення вимог пунктів 18,1, 18.4 Правил дорожнього руху України, не зменшив швидкості руху, щоб дати йому дорогу, внаслідок чого вчинив наїзд на пішохода [PERSON] , чим спричинив їй середньої ступеня тяжкості тілесні ушкодження у вигляді: відкритого перелому внутрішньої кісточки, закритого уламкового перелому зовнішньої кісточки і заднього краю правої великогомілкової кістки правої гомілки зі зміщенням. Вказані порушення Правил дорожнього руху знаходяться у прямому безпосередньому причинному звязку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали. В результаті неправомірних та винних дій відповідача позивачу було заподіяно матеріальну шкоду у вигляді понесених витрат на лікування та моральну шкоду, яку в добровільному порядку [PERSON] та страхова компанія не відшкодували. 10.07.2019 року ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова кримінальне провадження відносно [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України закрито, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності. Ухвала набрала законної сили. 03.02.2016 року між ПрАТ «Європейський Страховий Союз» та [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на строк до 03 лютого 2017 року. Предметом договору є страхування цивільної відповідальності при використанні автомобіля DAEWOO NUBIRA, 1998 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Натомість страховою компанією не здійснено виплату страхового відшкодування за заподіяну позивачу шкоду здоров`ю. Зазначає, що внаслідок злочину їй завдана моральна шкода у розмірі 200\~000 гривень, яка виразилась в отриманні значних тілесних ушкодженнях, тривалому лікуванні, психологічної реабілітації, відчутті страху за власне життя, відчуття головного болю, запаморочення, зниження зору, розлад пам`яті, сну. Крім того вказує, що вона з родиною перебуває в постійній нервовій напрузі, змушені звертатись за захистом своїх прав, що призвело до змін в їх житті і змусило їх докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідач до теперішнього часу не компенсував збитків, завданих позивачу. 07.05.2021 року позивачем подано до суду уточнену позовну заяву із зазначенням в якості третьої особи Моторного (транспортного) страхового бюро України. Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вважає позовну заяву необґрунтованою. Зазначає, що вина [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України не була доведена у порядку, передбаченому КПК України. Вважає, що позивачем не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між цими діями та спричиненою шкодою, чим не виконано вимоги ст.12 ЦПК України, а отже розмір матеріальної та моральної шкоди є необґрунтованим. При цьому наполягає, що у скоєнні ДТП винна сама [PERSON] .. З огляду на викладене просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третьою особою МТСБУ подано до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що розмір шкоди життю позивач оцінила у 100\~000 гривень, що жодним чином не обґрунтовано нею та не знаходить свого підтвердження у тих фактичних даних, які викладені у позові. Вказує, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 12.10.2017 року виключила «Європейський Страховий Союз» з державного реєстру фінансових установ та анулювала свідоцтво компанії. Рішенням МТСБУ від 03.10.2017 року ПрАТ «Європейський Страховий Союз» була позбавлена членства МТСБУ у зв`язку із заборгованістю до фондів МТСБУ. Натомість ПрАТ «Європейський Страховий Союз» не перебуває в процесі провадження у справі про банкрутство, санації та не перебуває в процесі припинення, що унеможливлює відповідальність МТСБУ перед страхувальником. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова Омельченко К.О. від 28.04.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дана справа розподілена в провадження судді Цвірюка Д.В. 11.03.2021 року. Ухвалою суду від 12.08.2021 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Моторне (транспортне) страхове бюро України. Ухвалою суду від 08.02.2022 року, постановленою без видалення суду до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явилась, просила справу розглянути у її відсутність. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Вважав недоведеною вину відповідача у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.286 КК України. Відповідач надав до суду письмове клопотання, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, а також зазначав про закінчення строку давності розгляду даного спору. Наполягав на тому, що в судовому засіданні він вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та його вина судом не доведена. Суд,\~заслухавши вступне\~слово представників сторін, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оглянувши судове провадження №638/11401/16-к, оцінивши кожний окремо та у їх сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч.ч. 2, 3\~ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~\~Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому за змістом ч.6 ст.82 ЦПК України: вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 липня 2019 року, яка відповідно до даних автоматизованої системи документообігу суду набрала законної сили 18.07.2019 року, відповідача у справі [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, а кримінальне провадження щодо нього закрито у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності. Зазначеною ухвалою суду позовні вимоги [PERSON] залишено без розгляду та роз`яснено право звернення в порядку цивільного судочинства. За змістом ч.1 ст.44 КК України\~звільненню від кримінальної відповідальності підлягає лише особа, яка вчинила кримінальне правопорушення; за змістом ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення минули відповідні строки; підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом (ч.1 ст.2 КК України); лише винне діяння буде вважатись кримінальним правопорушенням; суд повинен переконатися, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна у його вчиненні (Постанова Пленуму ВСУ №12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»). Невизнання вини особи у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень за наявності її згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не є правовою підставою для відмови в задоволенні такого клопотання (Постанова ККС ВС у справі №552/5595/18). Обов`язковою умовою звільнення особи саме від кримінальної відповідальності, а не від покарання, на підставі ст.49 КК України, є визнання факту, що така особа вчинила кримінальне правопорушення (постанова ВС від 17 лютого 2022 року у справі №752/23954/18). Отже, звільнятися від кримінальної відповідальності може лише особа, яка є винною у вчиненні кримінального правопорушення, а тому ця підстава звільнення від кримінальної відповідальності вважається нереабілітуючою. Так, зі змісту ухвали суду від 10.07.2019 року вбачається, що [PERSON] 05.05.2016 року близько о 18.00 годині керував технічно справним особистим автомобілем «Деу-Нубіра» р.н. [NUMBER] , на якому рухався по вул.Клочківській м.Харкова з боку узвозу Пассіонарії в напрямку узвозу Бурсацького зі швидкістю біля 30 км/год.. Під час руху по вказаній вулиці, в районі перехрестя з провулком Ботанічний, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, в момент зниження швидкості перед пішохідним переходом рухаючогося попереду нього в попутному напрямку транспортного засобу, не зменшив швидкість свого автомобіля, а в разі потреби не зупинився, щоб переконатися, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, а навпаки, став об`їжджати попутний автомобіль, що зупинився перед пішохідним переходом, чим грубо порушив вимоги п.п.18.4 Правил дорожнього руху України та скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , 1950 року народження, яка в цей час рухалася по пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля «Деу-Нубіра». Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу [PERSON] , згідно висновку судово-медичної експертизи №634/-А/16 від 31.05.2016, спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді відкритого перелому внутрішньої кісточки, закритого уламкового перелому зовнішньої кісточки і заднього краю правої великогомілкової кістки правої гомілки зі зміщенням, що потягли за собою тривалий розлад здоров`я. Порушення Правил дорожнього руху України [PERSON] виразилися в тому, що він, керуючи автомобілем «ДЕУ-Нубіра» не зорієнтувався в дорожній обстановці, під час руху в колоні транспортних засобів, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, не переконався в небезпеці, в момент зниження швидкості перед пішохідним переходом рухаючогося попереду нього в попутному напрямку транспортного засобу, не зменшив швидкість свого автомобіля, а в разі потреби не зупинився, щоб переконатися, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, став об`їжджати попутний автомобіль, який зупинився перед пішохідним переходом, виїхав на пішохідний перехід та скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , яка рухалася по ньому зліва направо стосовно напрямку автомобіля, спричинивши потерпілій тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. Порушення правил безпеки дорожнього руху України [PERSON] , відповідно до висновку автотехнічної експертизи №505/16 від 29.06.2016 перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та її наслідками. Дії [PERSON] кваліфіковано за ч.1 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій [PERSON] тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. З огляду на викладене, судом встановлено, що шкода, завдана позивачу, спричинена саме діями відповідача [PERSON] , адже саме його діями було спричинено тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості [PERSON] , що підтверджується ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 10.07.2019 року, яка набрала законної сили 18.07.2019 року. Судом встановлено, що в період з 05.05.2016 року по 20.05.2016 року позивач [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в Харківській міській клінічній лікарні швидкої та невідкладної допомоги ім.проф.Мещанінова з діагнозом: відкритий перелом внутрішньої лодижки та закритий осколковий перелом зовнішньої лодижки і заднього краю правої великогомілкової кістки та правої голені зі зміщенням, що підтверджується випискою з історії хвороби стаціонарного хворого №13571 КП «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної допомоги ім.проф.Мещанінова», яка міститься в матеріалах судового провадження №638/11401/16-к. Згідно листа начальника ВМС УСБУ в Харківській області №70/20-252 від 26.07.2016 року [PERSON] в стаціонарі проведено оперативне втручання, з 21.05.2016 року по час надання відповіді перебуває на лікарняному листі у лікаря-хірурга поліклініки МВС. Після зняття гіпсової пов`язки 15.07.2016 року проходить реабілітаційно-відновлювальне лікування. Орієнтовне перебування на лікарняному листі до кінця серпня місяця. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] зазначає, що унаслідок\~протиправних дій відповідача вона понесла витрати на лікування та реабілітацію у загальному розмірі 5528,83 грн., в підтвердження чого надала чеки та квитанції. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (ч. 6 ст. 11 ЦК України). За приписами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, та незалежно від вини фізичної або юридичної особи, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Частиною 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Специфіка відшкодування завданої здоров`ю шкоди полягає в тому, що об`єктом відшкодування є не сама зазначена шкода, а майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання цієї шкоди. До таких втрат законодавець відносить: а) заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності; б) додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Цей перелік є орієнтовним і у випадку, коли потерпілий має ще й інші втрати, які пов`язані з відповідним ушкодженням здоров`я, то він має право вимагати і їх відшкодування. Отже, зважаючи на положення ст. 1166 ЦК та ч. 1 ст. 1195 ЦК України, позивач має право на відшкодування витрат на обстеження, лікування та придбання ліків. Виходячи з роз`яснень, наданих у п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», із змінами, при вирішенні вимог про відшкодування витрат на лікування, посилене харчування та сторонній догляд судам належить виходити з того, що розмір витрат на ліки, лікування, предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість. Оцінивши надані\~позивачем документи\~на підтвердження\~понесених витрат\~на лікування на предмет їх належності та достовірності, за своїм внутрішнім переконанням, детально оглянувши вказані документи, суд у судовому засіданні встановив належність та допустимість таких доказів на загальну суму 5017 гривень 18 копійок, які були необхідні для проведення лікування, відповідають вказаним у медичний картці та епікризах призначенням та діагнозу, встановленому позивачу в результаті отриманих тілесних ушкоджень. Дані витрати понесені в період лікування позивача та направлені на відновлення стану здоров`я, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень. Згідно поліса №АЕ/7702671 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 04.02.2016 року [PERSON] застрахував цивільно-правову відповідальність власника автомобіля «DAEWOO NUBIRA», номерний знак [NUMBER] , в ПрАТ «Європейський страховий союз». Страхова сума за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 100\~000 гривень, за шкоду, заподіяну майну 50\~000 гривень, сума франшизи 1000 гривень. Строк дії полісу з 04.02.2016 року до 03.02.2017 року. Спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Статтею 1194 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі №752/16797/14-ц (провадження №14-80цс19). Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом №1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. За загальним правилом, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є страховик у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі страхувальник. Вказане також викладено в постанові Верховного Суду від 22.01.2021 року у справі №754/5626/19 (провадження №61-2061св20). Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Як зазначено в правовому висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14.12.2021 року у справі №147/66/17 (провадження №14-95цс20), з огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961-IV). Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Велика Палата Верховного Суду бере до уваги те, що іншої норми яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За змістом статті 23 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою стратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Відповідно до ст.24 цього Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. При цьому зазначені витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. З огляду на викладене, з Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» слід стягнути на користь [PERSON] кошти на лікування у сумі 5017 гривень 18 копійок на відшкодування шкоди, завданої [PERSON] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів та у приниженні честі і гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Крім того, відповідно до положень статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При заподіянні особі моральної шкоди обов`язок по її відшкодуванню покладається на осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. При цьому статтею 26-1 Закону передбачено, що страховиком відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула\~проти\~України»,\~№\~12868/05, рішення від 10.12.2009; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004) Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У\~постанові\~Великої\~Палати\~Верховного\~Суду\~від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині відшкодування\~ моральної шкоди, суд бере до уваги понесені позивачем моральні та фізичні страждання від даного кримінального правопорушення, враховує ступінь тяжкості спричинених тілесних ушкоджень та їх наслідки. Зокрема, суд бере до уваги те, що позивач на тривалий час втратила працездатність внаслідок отриманих ушкоджень, втратила спокій та сон, змінився звичний ритм та спосіб життя через тривале лікування, психологічну реабілітацію, погіршилось здоров`я позивача. Вказані обставини свідчать про заподіяння потерпілій з вини обвинуваченого моральної шкоди, яка знайшла своє вираження також у фізичному болю внаслідок отриманих тілесних ушкоджень. Виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, з врахуванням глибини, часу фізичних та душевних страждань, їх тривалості, суд вважає, що моральна шкода підлягає частковому задоволенню з урахуванням обставин, що мають істотне значення для встановлення розміру такої, і на погляд суду, буде доцільним стягнути на користь позивача 10 000 гривень на відшкодування завданої моральної шкоди. При цьому, моральна шкода, яку має відшкодувати страховик з урахуванням вимог ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» становить 500 грн.. З огляду на викладене, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню кошти у розмірі 9500 гривень, а з ПрАТ «Європейський Страховий Союз» - 500 гривень. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному\~та безпосередньому\~дослідженні наявних\~у справі\~доказів.\~Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності.\~Суд надає\~оцінку як\~зібраним у\~справі доказам\~в цілому,\~так і\~кожному доказу\~(групі\~однотипних доказів),\~який міститься\~у справі,\~мотивує відхилення\~або врахування\~кожного доказу\~(групи\~доказів). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] завдану внаслідок кримінального правопорушення моральну шкоду у розмірі 9500 грн., а з ПрАТ «ЄСС» суму страхового відшкодування у загальному розмірі 5517,18 грн. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Враховуючи результат розгляду справи, приймаючи до уваги, що позивач на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при подачі позову до суду, витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок держави, стягнувши його з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial