Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем, посилаючись на те, що 24 листопада 2012 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] у Московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1019, свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] від 24 листопада 2012 року. Сторони мають спільних дітей: [PERSON] [INFO] (повних 9 років) (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 07 травня 2013 року актовий запис 06 зареєстрований Петрівською сільською радою Балаклійського району Харківської області) та [PERSON] [INFO] (повних 3 роки) (свідоцтво про народження серія [NUMBER] актовий запис №906 від 01 серпня 2019 року зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області). Факт батьківства підтверджується свідоцтвом про народження дітей. Частиною 1 статті 109 Сімейного кодексу України визначено, що подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. На теперішній час відповідач разом із сином, [PERSON] , проживають окремо, відповідач самостійно виховує неповнолітнього сину, піклується про здоров`я дитини, бере участь у вихованні дитини, забезпечує дитині достатній рівень освіти. Забезпечує сина, [PERSON] , харчуванням та відпочинком за власний рахунок, забезпечує комфортний та безпечний транспортний засіб для переміщення сина. Спору з відповідачем про місце проживання дітей немає. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у сторін відсутні спільні інтереси з чоловіком, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. З відповідачем спільного господарства не ведемо. Проживаємо окремо. Син - [PERSON] проживає із Батьком. Син - [PERSON] проживає зі мною. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. Фактично, відповідач мешкає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою від 03 червня 2022 року №6324-7001429231 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Позивач у судове засідання не з`явився надавши суду заяву про розгляд справи без її участі, просила позов задовольнити та розглянути справу за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав, проти задоволення не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 24 листопада 2012 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] у Московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1019, свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] від 24 листопада 2012 року. Сторони мають спільних дітей: [PERSON] [INFO] (повних 9 років) (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 07 травня 2013 року актовий запис 06 зареєстрований Петрівською сільською радою Балаклійського району Харківської області) та [PERSON] [INFO] (повних 3 роки) (свідоцтво про народження серія [NUMBER] актовий запис №906 від 01 серпня 2019 року зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області). Факт батьківства підтверджується свідоцтвом про народження дітей. Частиною 1 статті 109 Сімейного кодексу України визначено, що подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. На теперішній час відповідач разом із сином, [PERSON] , проживають окремо, відповідач самостійно виховує неповнолітнього сину, піклується про здоров`я дитини, бере участь у вихованні дитини, забезпечує дитині достатній рівень освіти. Забезпечує сина, [PERSON] , харчуванням та відпочинком за власний рахунок, забезпечує комфортний та безпечний транспортний засіб для переміщення сина. Спору з відповідачем про місце проживання дітей немає. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у сторін відсутні спільні інтереси з чоловіком, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. З відповідачем спільного господарства не ведемо. Проживаємо окремо. Син - [PERSON] проживає із Батьком. Син - [PERSON] проживає зі мною. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. Фактично, відповідач мешкає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою від 03 червня 2022 року №6324-7001429231 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Згідно висновку про визначення місця проживання дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] від 29.09.2022 року №02-31/1792 наданого ССДС Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області рекомендовано визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] актовий запис №906 від 01 серпня 2019 року зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області), разом зі матір`ю [PERSON] , а [PERSON] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 07 травня 2013 року актовий запис 06 зареєстрований Петрівською сільською радою Балаклійського району Харківської області), разом із батьком [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Суд вважає , що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе та буде суперечити їх інтересам. Враховуючи, що збереження сім`ї є неможливим, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, шлюб підлягає розірванню. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зобов`язує держави-учасниці забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», § 100; Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України», § 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Крім того, частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров`я, в якому проживає дитина. Таким чином, при визначенні місця проживання дітей суд враховує інтереси дітей, створення належних житлових умов для їх виховання та розвитку, а також вік дітей та висновок від 29.09.2022 року №02-31/1792 наданого ССДС Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області. На підставі викладеного суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення. Витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок позивача.

Outcome: approved