Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , звернулися до суду з позовом до [PERSON] , про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням шляхом скасування права власності на нежитлове приміщення та зобов`язання відповідача вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначили що, позивачі є співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності. Відповідач - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] у цьому ж будинку, що підтверджується листом Рівненського обласного бюро технічної інвентаризації від 29.07.2021 року №3162 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №260406927 від 08.06.2021 року. Між даними квартирами є позаквартирний спільний коридор, який є нежитловим приміщенням та спільною сумісною власністю співвласників квартир. В цей коридор з вулиці завжди вів вхід з вулиці та з нього є окремі входи в кожну з квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , в коридорі знаходяться лічильники обліку електроенергії. Навесні 2021 року відповідач розпочала ремонт ганку та. коридору, без згоди позивачів змінила замок від вхідних дверей, переобладнала вхід до спільного коридору таким чином, що позивачі не мають до нього доступу. На всі усні звернення позивачів вона відповідає, що є власником коридору у відповідності до правовстановлюючих документів, і має право розпоряджатися та користуватися тим на власний розсуд. З метою врегулювання спору позивач [PERSON] звернувся до відповідачки з письмовим зверненням з вимогою надати ключ і від дверей та надати вільний доступ до лічильників, однак будь-якої реакції на дане звернення не відбулося, відповідачка продовжила ремонтні роботи ганку та коридорі. В той же час, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №260406927 від 08.06.2021 року позивачам стало відоме, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] . Загальна площа: 29.3 кв.м., з яких житлова площа -12,1 кв.м. У відповідності до опису квартира відповідача складається з І - кімната - 12,1 кв.м., кухня - 12,4 кв.м:., коридор - 4,8 кв.м. Отже, згідно даної інформації відповідач дійсно зареєструвала право власності на коридор, який перебував у спільній власності співвласників квартир, що істотно порушує права позивачів. Належним способом захисту порушеного права позивачі вважають скасування державної реєстрації права власності [PERSON] , а також зобов`язання її вчинити певні дії для забезпечення доступу позивачів до нежитлового приміщення. Позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області 21.09.2022 року. Ухвалою суду від 13 жовтня 2021 року відкрито загальне позовне провадження по даній справі. Ухвалою суду від 21.12.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, а також задоволено клопотання сторін про витребування доказів та виклик свідків. Ухвалою суду від 14.02.2022 року було задоволено клопотання сторін про витребування доказів. Ухвалою суду від 18.03.2022 року було оголошено перерву в судовому засіданні. 08.11.2022 року заявлено клопотання представником відповідачки про застосування строків позовної давності до заявленого позову. Будь-яких інших процесуальних дій не вчинялося та заяв до суду не надходило. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів адвокат Карпач О.М. підтримали позов з мотивів, викладених у ньому, надали пояснення по суті позовних вимог. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Печончик О.В. заперечили проти позову та пояснили суду, що відповідач приватизувала займану нею квартиру, в т.ч. і коридор, будь-яких переобладнань чи зміни цільового призначення не здійснювала. Вважає, що спірне нежитлове приміщення належить до її квартири і вона володіє та користується ним на законних підставах. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Сторони не заперечували, що вони є власниками квартир в багатоквартирному житловому будинку [ADDRESS] , в т.ч. позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] в рівних частках, а відповідач [PERSON] квартири [ADDRESS] у вказаному будинку. Крім власних пояснень сторін, ця обставина підтверджується також Свідоцтвом про право власності, виданим виконавчим комітетом Договільської сільської ради 27.06.1995 року, технічним паспортом на квартиру, листом Рівненського обласного бюро технічної інвентаризації від 29.07.2021 року №3162, а також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №260406927 від 08.06.2021 року. Право власності відповідача [PERSON] зареєстровано державним реєстратором, і з матеріалів реєстраційної справи, оглянутої судом, вбачається, що підставою реєстрації послужила ухвала Володимирецького районного суду Рівненської області від 19.12.1997 року. В той же час, як в архіві суду, так і в матеріалах реєстраційної справи, така ухвала суду відсутня. Крім того, під час дослідження судом архівної реєстраційної справи №938294956208 встановлено, що в ній взагалі відсутні будь-які документи, на підставі яких у відповідності до ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснюється державна реєстрація прав власності на нерухоме майно. Зокрема, вказана справа містить лише заяви [PERSON] , інформаційну довідку, сформовану державним реєстратором, а також документ про сплату державного мита. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при проведенні державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] , було допущено порушення вимог чинного законодавства, в т.ч. ст.ст.26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, що є підставою для скасування такої державної реєстрації. Крім того, як вбачається із інших письмових доказів, досліджених судом, право власності на вказану вище квартиру було набуто в 1995 році відповідачем та членами її сім`ї внаслідок приватизації. Згідно інформації Рівненського обласного БТІ, викладеної в листі від 29.07.2021 року №3162 на час приватизації квартири [ADDRESS] ), співвласниками станом 31.05.1995 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було приватизовано квартиру загальною площею 24,1 кв.м., житловою площею 11.7 кв.м. До квартири входили такі приміщення: кухня 3-1 площею 12,4 кв.м., житлова 3-2 площею 11.7 кв.м. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при приватизації даної квартири коридор приватизований не був. У відповідності до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т ів. ) державного житлового фонду на користь громадян України. До державного житлового фонду відноситься житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до частини 2 ст.10 цього Закон України власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Конституційний Суд України двічі (у 2004р. та 2011р.) давав офіційні тлумачення цієї статті, суть яких зводиться до того, що право власності на допоміжні приміщення, технічне обладнання, елементи зовнішнього благоустрою житлового будинку виникає одночасно з правом власності на квартиру, незалежно від підстав його набуття, та не потребує будь-яких дій для його підтвердження (наприклад створення об`єднання співвласників, вступу до нього). Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно ст.382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Як зазначено ч. 1 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VIII спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Частиною 2 даної статті передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Абзацом 6) ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що до спільного майна багатоквартирного будинку відносяться приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» до допоміжних належать приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). У додатку Б до ДБН В.2.2.-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» надані терміни та визначення понять, де, зокрема вказано, що «Приміщення технічні - приміщення для розміщення обладнання теплових вузлів, бойлерних електрощитових, венткамер, комутаторів, радіовузлів, машинних відділень, ліфтів, холодильних установок тощо)». Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 N 76, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 25.08.2009 за N 927/11207, допоміжні приміщення житлового будинку призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування населення. Передача будь-якого допоміжного приміщення у володіння і користування одного або декількох співвласників зачіпає інтереси інших мешканців будинку і може призвести в подальшому до обмеження прав у користуванні інших співвласників Особливістю правового статусу допоміжних приміщень є те, що вони є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку в силу прямої норми закону і підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення співвласниками будь-яких додаткових дій. Зазначене виключає набуття будь-якою особою права власності на такі приміщення, як на окремий об`єкт цивільних прав. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі № 914/554/19 від 16 грудня 2020 року. Згідно ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спільний коридор, розташований між квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS] є спільною власністю (без визначення часток) співвласників вказаних квартир, тобто сторін по справі. З огляду на це, визнання та державна реєстрація за відповідачем [PERSON] права власності на цей коридор не має жодної правової підстави та суперечить вимогам Закону. Крім того, така державна реєстрація, а також дії відповідачки, спрямовані на одноосібне користування таким коридором та на перешкоджання доступу до нього інших співвласників, порушують права позивачів, які підлягають судовому захисту у спосіб, обраний позивачами, а саме шляхом скасування права власності та його державної реєстрації, проведеної з порушенням закону та шляхом зобов`язання відповідача вчинити ряд дій. З приводу застосування до вказаних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності, про що заявив представник відповідача в судовому засіданні, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається зі ст.ст.256, 257, 261, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, на думку суду, у даному спорі відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки порушення прав позивачів має триваючий характер, і не припинилось на час вирішення справи судом. З урахуванням викладеного, підстав для задоволення заяви представника відповідача з приводу позовної давності суд не вбачає. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що представниками сторін в судовому засіданні зроблено заяви про відшкодування судових витрат, з цього приводу судом буде постановлено додаткове рішення, як це передбачено ст.141 ЦПК України. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності,

Outcome: approved