Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 01 грудня 2021 року між ними був укладений договір позики, за яким він передав відповідачу 30800 доларів США, що еквівалентно сумі 901050 грн. 92 коп. (згідно курсу Національного банку України станом на 13 липня 2022 року), які позичальник зобов`язався повернути до 15 лютого 2022 року, і на підтвердження виникнення зобов`язань за вказаним договором позики [PERSON] надав розписку. Однак у визначений строк відповідач позичені кошти не повернув. В\~зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за договором позики, позивач просить стягнути з відповідача суму позики 30800 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ станом на 13.07.2022 р. сумі 901050,92 грн., 3 % річних 11034,78 грн., інфляційні збитки 111910,41 грн., а також судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але від нього надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, на задоволенні позову наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання\~ не з`явився,\~ про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі\~ст. 280 ЦПК України\~на місці ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2\~ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 01 грудня 2021 року уклали договір позики на суму 30800 доларів США з терміном повернення до 15 лютого 2022 року. На підтвердження виникнення зобов`язань за вказаним договором позики [PERSON] надав [PERSON] власноручно написану розписку, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.4). Зі змісту розписки вбачається, що відбулася передача грошових сум від позикодавця [PERSON] до позичальника [PERSON] . У вказаний в договорі позики строк відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, належні позивачу грошові кошти не повернув. Статтею 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з ч. 1\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1\~ст. 1047 ЦК України). Частиною 2 ст.\~1047\~ЦК України допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до ч.\~1\~ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1\~ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. \~Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.\~Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта,\~крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;\~у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку\~позичальника\~є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то суд зазначає, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові\~від\~04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Таким чином, враховуючи, що розписка містить зобов`язання повернути грошові кошти саме в іноземній валюті, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з\~ [PERSON] \~на користь позивача [PERSON] боргу у валюті, визначеній договором. Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення боргу в сумі 30800 доларів США підлягають задоволенню. Щодо частини позовних вимог про стягнення відсотків, суд відмічає таке: Так, позивач просить стягнути з боржника за невиконання зобов`язання 3 % річних за весь час прострочення з 15.02.2022 р. по день звернення до суду 13 липня 2022 року. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В розписці від 01 грудня 2021 року вказаний строк виконання зобов`язання, а саме 15 лютого 2022 року. До вказаної дати позивальник борг не сплатив, тому у позикодавця виниклою право вимоги стягнення 3 відсотків річних, за період з 15 лютого 2022 року до 13 липня 0222 року, дати звернення з позовом до суду. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 відсотків річних в сумі 377,19 доларів США (30800 х 3% / 100% х 149 днів). Стосовно частини позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, суд звертає увагу на таке: Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення. За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-284цс1 та\~постанові Верховного Суду від 22 червня 2020 року у справі № 752/10525/16-ц. Таким чином, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, відповідно до\~статті\~141 ЦПК України\~з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеній частині позовних вимог в розмірі 9114,02 грн. (89 % від 10234 грн.) На підставі наведеного,

Outcome: partial