Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-27 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про стягнення заборгованості в якому вказує, що 20 квітня 2021 року [PERSON] під розписку позичив від нього грошові кошти у сумі 10 000 (десяти тисяч) доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ на день укладення даної угоди становило 280 087 (двісті вісімдесят тисяч вісімдесят сім) гривень, які відповідач зобов`язався повернути частинами, а саме 5 000 (п`ять тисяч) доларів США [PERSON] зобов`язувався повернути [PERSON] до 15.05.2021 року, а наступні 5 000 (п`ять тисяч) доларів США до 01.11.2021 року. У встановлений договором строк відповідач грошові кошти не повернув. Лише 02.12.2021 року, коли позивач приїхав безпосередньо до відповідача додому, останній повернув йому 4 000 (чотири тисячі) доларів США. Станом на день подання даного позову, борг відповідача перед позивачем складає 6 000 (шість тисяч) доларів США. Як вбачається зі змісту боргової розписки, відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти позичені у позивача, а саме 5000 (п`ять тисяч) доларів США [PERSON] зобов`язувався повернути до 15.05.2021 року, а наступні 5000 (п`ять тисяч) доларів США до 01.11.2021 року. Отже, між позивачем як позикодавцем та відповідачем як позичальником, було укладено договір позики у формі розписки позичальника від 20.04.2021 року, якою посвідчується факт передання позикодавцем у власність позичальнику грошових коштів у розмірі 10000 (десяти тисяч) доларів США, які останній зобов`язаний був повернути позикодавцю у строки визначені в договорі позики укладеного у формі розписки. Відповідач не виконав своїх боргових зобов`язань, щодо повернення грошових коштів позичених в позивача, а тому у позивачі існує необхідність стягнення боргу з відповідача через суд. Отже, оскільки у розписці від 20.04.2021 року не встановлений розмір процентів, які мають бути сплачені позичальником за користування позикою, як і не встановлено того, що така позика є безпроцентною, то розмір таких процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України: 20.04.2021 року (момент передачі позики) - 17.06.2021 року (58 днів) - 7,5%; 18.06.2021 року - 22.07.2021 року (34 дні) - 7,5% 23.07.2021 року - 09.09.2021 року (48 днів) - 8,0% 10.09.2021 року - 21.10.2021 року (41 день) - 8,5% 22.10.2021 року - 09.12.2021 року (48 днів) - 8,5% 10.12.2021 року - 28.12.2021 року (дата звернення до суду) (18 днів) - 9,0% Отже, розрахунок процентів за користування позикою відповідно до розписки позичальника від 20.04.2021 року, які має сплатити позичальник на користь позикодавця, наступний: 10 000 доларів США * 7,5 % / 100 % / 365 дн * 58 дн = 119,18 доларів США+ 10 000 доларів США * 7,5 % / 100 % / 365 дн * 34 дн = 69,89 доларів США + 10 000 доларів США * 8,0 % / 100 % / 365 дн * 48 дн = 105,21 доларів США + 10 000 доларів США * 8,5 % / 100 % / 365 дн * 41 дн = 95,48 доларів США + 10 000 доларів США * 8,5 % / 100 % / 365 дн * 48 дн = 111,78 доларів США + 10 000 доларів США * 9,0 % / 100 % / 365 дн * 18 дн = 44,38 доларів США. Загальна сума становить 545,92 доларів США. Оскільки, відповідач не виконав перед позивачем свій обов`язок з повернення всієї суми позики у розмірі 10 000 доларів США не пізніше до 01.11.2021 року включно, він вважається таким, що прострочив виконання свого грошового зобов`язання, а відтак сума боргу має бути стягнута на користь позивача з урахуванням 3 % річних від простроченої суми, виходячи з наступного розрахунку: 10000 доларів США (сума боргу) * 3 % / 100 % / 365 дн. * 252 дн. (кількість прострочених днів, починаючи з 20.04.2021 року включно) = 207,12 дол. США. На підставі вищевикладеного Позивач просить: Стягнути з [PERSON] , [INFO] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що проживає за адресою: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] , [INFO] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) грошові кошти за договором позики, укладеним у формі розписки, в сумі 6 753 (шість тисяч сімсот п`ятдесят три) долари США 04 центи, з яких: 6 000 (шість тисяч) доларів США - сума основного боргу; 545 (п`ятсот сорок п`ять) доларів США 92 центи - проценти за користування позикою; 207 (двісті сім) доларів США 12 центів - 3 % річних від простроченої суми боргу; Стягнути з [PERSON] , [INFO] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що проживає за адресою: [ADDRESS] ), на користь [PERSON] , [INFO] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) понесені судові витрати по справі. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання були належним чином повідомлені, відповідно до статті 128 ЦПК України, що не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних в справі доказів. Від представника Відповідача до суду надійшла телефонограма в якій просив справу розглядати без його участі з урахуванням наданих письмових пояснень, в задоволенні позову відмовити. [PERSON] 11 квітня 2022 року надав до суду письмові пояснення в яких, зазначив, що весною 2020 року він придбав у [PERSON] насіння кукурудзи. По насіння кукурудзи він їздив до [PERSON] разом з [PERSON] . Після того, як [PERSON] передав йому насіння кукурудзи, то він за нього не розраховувався і у них була домовленість, що він розрахується за насіння кукурудзи після збору урожаю кукурудзи, оскільки у нього не було коштів на проведення розрахунку. Після збору урожаю кукурудзи, яка була посіяна насінням придбаним у [PERSON] , було встановлено, що урожайність кукурудзи надто низька і він не мав змоги провести розрахунок за придбане насіння кукурудзи з [PERSON] і про це повідомив [PERSON] 20.04.2021 року до нього в село Парипси приїхав [PERSON] разом зі своєю дружиною за грошима, які він був винен за придбане насіння кукурудзи. У нього на той час не було коштів для проведення розрахунку, а тому він зателефонував до [PERSON] з метою позичити кошти в сумі близько 270 тис. гривень для проведення розрахунку. Він сказав [PERSON] про те, що [PERSON] приїхав разом з дружиною за грошима за реалізоване мені насіння кукурудзи і чи зможе він йому позичити грошові кошти. У [PERSON] на той час не було вільних коштів в обігу, щоб йому позичити. Він на прохання [PERSON] написав розписку про те, що нібито [PERSON] позичив йому 10000 у.о і він зобов`язується повернути 5000 у.о до 15.05.2021 року, а наступні 5000 до 01.11.2021 року. Грошові кошти в сумі 10000 у.о. [PERSON] не позичались та не передавались 20.04.2021 року, а також не позичались в будь-які інші періоди. Він ніколи не просив [PERSON] позичати йому грошові кошти, а тим більше привозити йому у село Парипси. Неправдивою є позиція [PERSON] про те, що він привіз гроші, щоб позичити, подолавши при цьому відстань більше ніж 200 кілометрів. У вказані у розписці строки він не повернув грошові кошти [PERSON] , а тому останній наскільки він пам`ятає в кінці листопада 2021 року, чи початку грудня 2021 року приїхав до нього у село Парипси за проведенням розрахунку за придбане насіння кукурудзи. Він зателефонував до [PERSON] з метою позичити кошти в сумі близько 270 тис. гривень для проведення розрахунку з [PERSON] за зерно кукурудзи, однак [PERSON] не було в смт.Попільня і він не зміг позичити у нього дані кошти. [PERSON] погодився йому позичити кошти, однак сказав, що такої суми у нього немає, а є лише 4000 доларів США. Він погодився, що [PERSON] надасть йому в позику кошти в сумі 4000 доларів США. Коли [PERSON] та привіз у село Парипси грошові кошти в сумі 4000 доларів США. то він в присутності [PERSON] кошти в сумі 4000 доларів СІІІА передав [PERSON] .. При цьому [PERSON] чув нашу розмову про те, що ці кошти повертаються за придбане насіння кукурудзи, а не на повернення коштів згідно боргової розписки. Також, [PERSON] чув розмову з [PERSON] про те, що коли він поверне решту коштів від загальної суми 270 тис. гривень, то [PERSON] поверне написану ним розписку про те, що він нібито позичив грошові кошти у нього. Він не визнає позову [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою, оскільки будь-якої передачі коштів йому [PERSON] не здійснював 20.04.2021 року в селі Парипси, а також і в інші періоди. Під даною борговою розпискою розуміється борг згідно угоди купівлі-продажу насіння кукурудзи. Представник Відповідача надав суду клопотання в якому просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених в ньому. В судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , яка зазначила, що в той день вона їздила з чоловіком. Вони приїхали до [PERSON] , чоловік з ним співпрацював. Вона перебувала в автомобілі, чоловік вийшов, переговорив з [PERSON] , потім повернувся і сказав, що має позичити йому долари і що він напише розписку. Самого факту передачі коштів вона не бачила. Купюри були по 100 доларів. Розписку писав в блокноті. Свідок [PERSON] в судовому засіданні, зазначив, що до нього зателефонував [PERSON], просив позичити кошти в доларах, тому що йому потрібно віддати за насіння 270000 гривень, в нього таких коштів не було, тому він позичив йому лише 4000 доларів. Сказав, що коли він поверне кошти, тоді йому повернуть розписку. Він привіз вказані кошти в с. Парипси та при ньому [PERSON] передав їх [PERSON] . Він чув розмову, що вказані кошти за придбане насіння кукурудзи та коли [PERSON] поверне решту коштів, [PERSON] поверне йому написану ним розписку про те, що він позичив грошові кошти у нього. 28 жовтня 2022 року представник Відповідача через канцелярію суду надав клопотання про приєднання до матеріалів справи пояснень [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відібраних ним та просив врахувати їх зміст під час прийняття рішення по справі. Суд звертає увагу, що [PERSON] та [PERSON] надавали свої покази в судовому засіданні. Відповідно до наданих показань [PERSON] , він повідомив, що весною 2020 року він звернувся до [PERSON] з проханням порадити йому, де можна придбати насіння кукурудзи. [PERSON] сказав про те, що насіння кукурудзи можна придбати у [PERSON] , жителя Рівненської області, у його він неодноразово купував насіння. [PERSON] при ньому зателефонував [PERSON] і запитав, чи є в нього насіння кукурудзи і чи може він його продати. [PERSON] погодився продати насіння кукурудзи. Він разом з [PERSON] поїхали до [PERSON] і по дорозі [PERSON] розповідав про те, що буде розраховуватись з [PERSON] за насіння після збору урожаю кукурудзи. Він придбав у [PERSON] насіння кукурудзи, однак йому насіння кукурудзи не підійшло і він перепродав дане насіння. Весною 2021 року йому зателефонував [PERSON] з метою позичити кошти в сумі близько 270 тис. гривень для проведення розрахунку за зерно кукурудзи. Йому сказав [PERSON] по телефону про те, що [PERSON] приїхав разом з дружиною в село Парипси за грошима за реалізоване ним насіння кукурудзи і чи зможе він позичити йому грошові кошти. У нього на той час не було вільних коштів в обігу, щоб позичити [PERSON] , а тому він нічого не позичав. Через деякий час після цього, коли він побачив [PERSON] , то запитав, чи вирішив він свою проблему з коштами за придбане насіння кукурудзи і [PERSON] сказав, що не вирішив, однак написав [PERSON] розписку і що потрібно шукати кошти, щоб їх віддати. Десь на початку грудня 2021 року йому знову зателефонував [PERSON] з метою позичити кошти в сумі близько 270 тис. гривень для проведення розрахунку з [PERSON] за зерно кукурудзи, однак його не було в смт.Попільня і він не позичив йому дані кошти. Заслухавши представника Позивача, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, допитавши свідків, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановлену цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з розписки від 20 квітня 2021 року, [PERSON] позичив у [PERSON] суму 10000 у.о., зобов`язувався повернути 5000 у.о. до 15 травня 2021 року, а наступні 5000 до 1 листопада 2021 року, оригінал розписки, який був наданий для огляду в судовому засіданні, знаходиться в Позивача./а.с.5/ За усталеною практикою поняття «умовна одиниця» є вираженням саме долару США, а не будь-якої іншої валюти, тому саме зазначену у договорі позики суму доларів США мав повернути Відповідач. Доводи представника Відповідача, про те, що не зазначено в договорі, валюта якої саме іноземної держави позичалася є безпідставними, оскільки валютою виниклих між сторонами зобов`язань є саме долари США, та як зазначав сам Відповідач у своїх письмових поясненнях, що він повернув Позивачу 4000 доларів США, в свою чергу Відповідач протягом усього часу розгляду справи в суді не надав будь-якого іншого тлумачення зазначених у борговій розписці «умовних одиниць». Суд звертає увагу, що не зазначення у розписці якої саме іноземної держави валюта бралася в борг може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. В добровільному порядку Відповідач позику не повернув, чим порушив умови Договору. Факт неповернення боргу підтверджується тим, що оригінал боргового документу (розписка) перебуває у позивача, так як, відповідно до частини третьої статті 545 ЦК України, тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). У розписках зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідачка зобов`язується повернути позивачу, та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписки свідчать про його укладення відповідно до вимог статті 1046 ЦК України. Проаналізувавши надані сторонами письмові докази, зокрема спірну боргову розписку, та надавши їй належну правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень чинного законодавства, суд дійшов висновку про укладення між сторонами договору позики, та виникнення у Відповідача заборгованості за вказаним договором, у зв`язку з його невиконанням. 02 грудня 2021 року, [PERSON] повернув Позивачу 4000 доларів США, що не заперечується і самим Відповідачем. Станом на дату пред`явлення позову, сума основного боргу відповідача перед позивачем становить 6000 доларів США. Безпідставними є доводи Відповідача про те, що правова природа даної розписки це визнання договору купівлі - продажу зерна, а не боргові правовідносини, а також безгрошовість укладеного договору. Ці доводи Відповідача спростовуються текстом боргової розписки, яка не містить посилання на домовленості щодо купівлі - продажу зерна кукурудзи. Суд, критично відноситься до показів свідків [PERSON] , [PERSON] , з огляду на те, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця, пояснення свідків не спростовує висновків суду про укладення письмового договору позики та його невиконання боржником. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, видана Відповідачем Позивачеві розписка у розумінні Цивільного кодексу є договором позики. В постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13. Відповідно до положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до умов розписки Відповідач зобов`язався повернути кошти у строк до 20 квітня 2021 року, але свої зобов`язання не виконав. Відмова Відповідача виконати свої зобов`язання за договором позики та повернути позику добровільно змушує Позивача звернутися до суду з позовом про примусове стягнення суми боргу. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги(ст. 527 ЦК України). Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24цс12). Оскільки на день розгляду справи у суді борг позивачу відповідачем не повернутий, він підлягає стягненню з останнього у судовому порядку. Згідно із ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Нормою такого іншого акту цивільного законодавства є ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, оскільки у розписці від 20.04.2021 року не встановлений розмір процентів, які мають бути сплачені позичальником за користування позикою, як і не встановлено того, що така позика є безпроцентною, то розмір таких процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/monetary/stages/archive-rish) 20.04.2021 року (момент передачі позики) - 17.06.2021 року (58 днів) - 7,5%; 18.06.2021 року - 22.07.2021 року (34 дні) - 7,5% 23.07.2021 року - 09.09.2021 року (48 днів) - 8,0% 10.09.2021 року - 21.10.2021 року (41 день) - 8,5% 22.10.2021 року - 09.12.2021 року (48 днів) - 8,5% 10.12.2021 року - 28.12.2021 року (дата звернення до суду) (18 днів) - 9,0% Розрахунок процентів за користування позикою відповідно до розписки позичальника від 20.04.2021 року, які має сплатити позичальник на користь позикодавця, наступний: 10 000 доларів США * 7,5 % / 100 % / 365 дн * 58 дн = 119,18 доларів США + 10 000 доларів США * 7,5 % / 100 % / 365 дн * 34 дн = 69,89 доларів США + 10 000 доларів США * 8,0 % / 100 % / 365 дн * 48 дн = 105,21 доларів США + 10 000 доларів США * 8,5 % / 100 % / 365 дн * 41 дн = 95,48 доларів США + 10 000 доларів США * 8,5 % / 100 % / 365 дн * 48 дн = 111,78 доларів США + 10 000 доларів США * 9,0 % / 100 % / 365 дн * 18 дн = 44,38 доларів США. Загальна сума становить 545,92 доларів США. Суд погоджується з міркуваннями Позивача та вважає, що правовідносини, які склалися між сторонами з надання позики, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Тому, виходячи з юридичної природи правовідносин, що склались між сторонами, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до постанови ВСУ від 19.10.2016 у справі № 6-2129цс16, статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно борг складатиме: суму позики з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому 3% річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України) та проценти за позикою (ст. 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки, Відповідач не виконав перед позивачем свій обов`язок з повернення всієї суми позики у розмірі 10000 доларів США, він вважається таким, що прострочив виконання свого грошового зобов`язання, а відтак сума боргу має бути стягнута на користь Позивача з урахуванням 3 % річних від простроченої суми, виходячи з розрахунку наданого Позивачем: 10000 доларів США (сума боргу) * 3 % / 100 % / 365 дн. * 252 дн. (кількість прострочених днів, починаючи з 20.04.2021 року включно) = 207,12 дол. США. Таким чином, загальна сума боргу, що підлягає стягненню на користь Позивача з [PERSON] становить 6 753 (шість тисяч сімсот п`ятдесят три) долари США 04 центи, з яких: 6 000 (шість тисяч) доларів США - сума основного боргу; 545 (п`ятсот сорок п`ять) доларів США 92 центи - проценти за користування позикою; 207 (двісті сім) доларів США 12 центів - 3 % річних від простроченої суми боргу. У відповідності до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Таким чином, при визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Окрім того, згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника; при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. На підставі вищевказаного, суд приходить до висновку про задоволення позову. У відповідності до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з Відповідача на користь Позивача необхідно стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 1838 гривень 84 копійки. Згідно положень статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частинами першою, третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до частини другої, третьої статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. (ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Outcome: approved