Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-23 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на її користь суму основного боргу в розмірі 36 212,54 грн, а також 3% річних від простроченої суми заборгованості у сумі 470,20 грн, всього - 36 682,74 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17 липня 2020 року надала відповідачеві позику у розмірі 1 300 дол. США, що підтверджується розпискою. Відповідач зобов`язалася повернути кошти до 20 листопада 2020 року, однак до теперішнього часу не повернула борг у повному обсязі. Позивач зазначає, що після спливу строку повернення позики неодноразово зверталася до відповідача, засобами телефонного зв`язку, з проханням повернути позику, але остання так і не виконала взяті на себе зобов`язання. Крім того, 25 січня 2021 року нею відповідачу було надіслано письмовий лист-вимогу про повернення позики, який був отриманий відповідачем 27 січня 2021 року, однак вона не надала жодної відповіді та не повернула борг. Отже, на момент звернення позивача до суду несплачений борг становить 1 300 дол. США, що еквівалентно 36 212,54 грн. Також, позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що відповідач прострочила виконання грошового зобов`язання, з неї, в порядку статті 625 ЦК України, підлягають стягнення 3% річних в сумі 470,20 грн. У зв`язку з викладеним, внаслідок порушення відповідачем зобов`язань за розпискою, позивач просила позов задовольнити та стягнути з відповідача вищевказану заборгованість. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 травня 2021 року у вказаній справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано відповідачеві 15-денний термін для надання відзиву. 10 грудня 2021 року ухвалою суду змінено порядок розгляду вказаної справи та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням викликом сторін. 24 жовтня 2022 року, на електронну пошту суду, надійшла заява представника позивача, в якій останній зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Крім того, 24 жовтня 2022 року, стороною позивача, на електронну пошту суду, подано клопотання про долучення доказів, до якого додано розписку та в якому зазначено, що після звернення позивача до суду відповідачем було частково погашено заборгованість за позикою, а саме: 100 дол. США (дата не вказана); 30 серпня 2021 року - 5 000 грн, 09 вересня 2021 року - 5 000 грн, 10 вересня 2021 року - 5 000 грн та 13 вересня 2021 року - 5 000 грн. Отже, станом на 24 жовтня 2022 року розмір заборгованості за тілом боргу становить 8 426,96 грн. Представник позивача Журавльов П. В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві та з урахуванням погашеної відповідачем суми боргу. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомила. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 1 300 доларів США, що підтверджується розпискою [PERSON] від 17 липня 2020 року. Зі змісту вказаної розписки вбачається, що [PERSON] зобов`язується повернути кошти до 20 листопада 2020 року. 25 січня 2021 року позивач направила відповідачу лист-вимогу про повернення позики, який остання отримала 27 січня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, однак відповіді не надала та суму боргу не повернула. За таких обставин та встановлених фактів, суд приходить до висновку, що між сторонами існують зобов`язання, що випливають з договору позики. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. Так, в судовому засіданні, судом було оглянуто оригінал розписки [PERSON] від 17 липня 2020 року, що свідчить про те, що боргове зобов`язання нею не виконане. Відповідно до частини першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Тож, за змістом позову та розписки відповідача предметом позики були грошові кошти в доларах США, однак, позивач, звертаючись до суду, просить стягнути з [PERSON] боргові кошти в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день звернення до суду, в розмірі 36 212,54 грн. Тобто позивач скористалася своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явила позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 27 квітня 2021 року. Водночас, позивачем було надано суду розписку, з якої вбачається, що відповідач, з моменту подачі позову до суду, частково повернула суму боргу, а саме: 100 дол. США та 25 000 грн. Враховуючи вищевикладене, сума основного боргу відповідача за позикою становить 8 426,96 грн (1 300 дол. США - 100 дол. США = 1 200 дол. СШАх27,8558 грн (офіційний курс НБУ станом на 27 квітня 2021 року) = 33 426,96 грн - 25 000 грн = 8 426,96 грн). Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних то суд виходить з наступного. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказувала на те, що відповідно до статті 625 ЦК України з відповідача, у зв`язку з неналежним виконанням умов договорів, підлягають стягненню три проценти річних. Вимогами частини другої статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене, оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язання по поверненню позики, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з [PERSON] 3% річних у розмірі 470,20 грн є правомірною. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частинами другою, п`ятою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідач частково виконала взяті на себе зобов`язання за договором позики, однак вказаний термін повернення коштів минув та доказів повернення всієї суми боргу позивачу не надала, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за нею утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, відповідачем наведені позивачем обставини не спростовані, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір у розмірі 908 грн, підлягають стягненню на її користь з відповідача. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн, суд зазначає наступне. Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. За статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом Журавльовим П. В. 15 січня 2021 року був укладений договір № 5/21 про надання правової допомоги. Згідно з пунктом 1 зазначеного договору, адвокат, в момент підписання цього договору, приймає на себе доручення клієнта надати йому всебічні, якісні і кваліфіковані правові (адвокатські) послуги у будь-яких судових провадження, на всій території України, пов`язаних із стягненням коштів з [PERSON] за розпискою від 17 липня 2020 року як на стадії досудового врегулювання спору так і в судовому порядку. Пунктом 7 договору визначено, що клієнт за організацію надання адвокатом правових (адвокатських) послуг за цим договором, зобов`язаний виплатити йому грошову винагороду (гонорар) в розмірі 4 000 грн протягом 5 банківських днів з моменту укладення цього договору. Таким чином, між позивачем та адвокатом було погоджено у договорі, у вигляді фіксованої суми, розмір гонорару адвоката, який не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Сплата коштів в розмірі 4 000 грн підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 1 від 15 січня 2021 року. Таким чином, оплата позивачем судових витрат, пов`язаних із витратами на професійну правничу допомогу, підтверджена належними та допустимими доказами. Під час розгляду даної справи від відповідача не надходило заперечень щодо розміру попередньо визначеної позивачем у позовній заяві вартості судових витрат, фактичний розмір яких не перевищує попередньо визначений. Співмірності судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач також не оспорював. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 4 000 грн. З огляду на викладене,

Outcome: partial