Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

02 вересня 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона, [PERSON] , з 25 липня 2009 року по 06 вересня 2018 року, перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . [INFO] у них народилася дочка, [PERSON] . У період шлюбу, ними, за спільні кошти, була придбана земельна ділянка на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 02.08.2010 за №2794. На ній було побудовано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Будинок в цілому складається з: житлового будинку «А», загальною площею 42,9 кв.м., житловою площею 22 кв.м., гаражу-Б, погрібу- б, № 1 огорожі, №2 ворота огорожі. Право власності на вказане домоволодіння 19.08.2020 було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] та внесений відповідний запис за номером 37879667, тобто вже після розірвання шлюбу. На її звернення Виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області у відповіді від 25.04.2022 № 262/К04-12/260 повідомив, про початок будівельних робіт на об`єкт «Завершення розпочатого в 2010 році будівництва житлового будинку та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] » зареєстроване 05.05.2014 за №ПТ 062141250543, декларація про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, на вищезазначений об`єкт зареєстрована 06.08.2020 за №ПТ141181502020. Таким чином будинок був розпочатий та побудований у період шлюбу, однак зареєстрований відповідачем вже після розірвання шлюбу. Просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею: право власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] ; право власності на Ѕ частину земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 26.09.2022 року було відкрито провадження у справі і призначено до підготовчого судового засідання. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. (а.с.24). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, до суду подала уточнюючу позовну заяву, в якій уточнила свої позовні вимоги і просила крім раніше заявлених вимог, визнати і за відповідачем право власності на Ѕ частину спільного майна. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнав у повному обсязі, просив визнати Ѕ частину майна за позивачем, а Ѕ частину майна за ним. Згідно ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень ЦПК, розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу не здійснюється. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що судовий розгляд справи можливо здійснити на підставі наявних у справі матеріалів. Суд, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 25 липня 2009 року по 06 вересня 2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу та копією судового рішення суду про розірвання шлюбу (а.с.4-5). У період перебування у шлюбі за спільні кошти була придбана земельна ділянка на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.08.2010 зареєстрованого в реєстрі за №2794. На даній земельній ділянці був збудований будинок [ADDRESS] , загальною площею 42,9 кв.м., житлова площа 22 кв.м, який в цілому складається з А-1 житловий будинок, Б- гараж, б-погріб, №1 огорожа, №2 ворота огорожі, право власності на дане домоволодіння 19.08.2020 року було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] та внесений відповідний запис за № 37879667 (а.с.56). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 1 та 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1,3 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі розподілу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружися, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються, також, борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою. Згідно з положенням ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Позовні вимоги позивача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позов підлягає до задоволення. Узв`язку з визнанням позову відповідачем, суд вважає, за можливе визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частини житлового будинку та Ѕ частини земельної ділянки, розташовані за адресою [ADDRESS] . Що стосується судових витрат сторін по справі, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями\~статті 142 ЦПК України\~передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч.1\~ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч.3\~ст.7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача. На підставі викладеного, оскільки до початку розгляду справи по суті від відповідача надійшла заява про визнання позову, при подачі позову до суду [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 2976,80 грн., а суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви, тому наявні підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову та стягнення з відповідача на користь позивача інших 50 відсотків судового збору.

Outcome: approved