Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що в мережі інтернет [INFO] було поширено інформацію, а саме розміщено наступні публікації - на сайті [INFO] » о 10:39 розміщена публікація під заголовком «[INFO] » адресою [INFO] з посиланням джерело : блог [PERSON] ; на сайті [INFO] » о 10:59 розміщена публікація під заголовком « [INFO] » адресою [INFO] , з посиланням на джерело: [PERSON] ; на сайті соціальної інтернет- мережі фейсбук за адресою [INFO] на персональній сторінці [PERSON] розміщена публікація яка починається зі слів « [INFO]». Розповсюджена інформація стосується деяких службовців правоохоронних органів, прокуратури і фігурантів кримінальних проваджень - [PERSON]., [PERSON] , які підозрюються у вчинені кримінальних злочинів. Також у публікаціях йдеться про українського підприємця, банкіра - [PERSON] . Ознайомившись із змістом на сайті Інформаційного агентства «Главком» та персональній сторінці [PERSON] у мережі фейсбук, [PERSON] знайшов у публікаціях інформацію, яка є недостовірною, негативною, такою, що містить принижуючі висловлення, а також порушує особисті немайнові права та завдає моральної шкоди Позивачу. 24.12.2019 року [PERSON] направив Вимогу про спростування недостовірної інформації на адресу [PERSON] , яка залишилась без задоволення, а поштові відправлення були повернуті позивачу за закінченням терміну зберігання. Видалення публікації від [INFO] року з веб - сайту інформаційного Агентства «Главком» та розміщення Вимоги про спростування недостовірної інформації на сторінці [PERSON] не призвело до поновлення порушеного права Позивача, оскільки не було здійснено спростування інформації у такий же спосіб, у якій вона була поширена, як це передбачено у ч. 7 ст. 277 ЦКУ. Тому позивач звернувся до суду. Позивач в судове засідання не з"явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, зворотні повідомлення повертаються з відміткою про отримання особисто позивачем судових повісток, до суду подав заяву про розгляд справи у відсутність, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача, відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, правом подачі відзиву не скористався. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 травня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку позовного загального провадження. Ухвалою суду від 02.03.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач зазначив, що мережі інтернет [INFO] було поширено інформацію, а саме розміщено наступні публікації - на сайті glavcom.ua - Інформаційне агентство «ГЛАВКОМ» о 10:39 розміщена публікація під заголовком «[INFO] » адресою [INFO] з посиланням джерело : блог [PERSON] ; на сайті [INFO] » о 10:59 розміщена публікація під заголовком « [INFO] » адресою [INFO] , з посиланням на джерело: [PERSON] ; на сайті соціальної інтернет- мережі фейсбук за адресою [INFO] на персональній сторінці [PERSON] розміщена публікація яка починається зі слів «[INFO]». Розповсюджена інформація стосується деяких службовців правоохоронних органів, прокуратури і фігурантів кримінальних проваджень - [PERSON]., [PERSON] , які підозрюються у вчинені кримінальних злочинів. Також у публікаціях йдеться про українського підприємця, банкіра - [PERSON] . Ознайомившись із змістом на сайті Інформаційного агентства «Главком» та персональній сторінці [PERSON] у мережі фейсбук, [PERSON] знайшов у публікаціях інформацію, яка є недостовірною, негативною, такою, що містить принижуючі висловлення, а також порушує особисті немайнові права та завдає моральної шкоди Позивачу. 24.12.2019 року [PERSON] направив Вимогу про спростування недостовірної інформації на адресу [PERSON] , яка залишилась без задоволення, а поштові відправлення були повернуті позивачу за закінченням терміну зберігання. Видалення публікації від [INFO] року з веб - сайту інформаційного Агентства «Главком» та розміщення Вимоги про спростування недостовірної інформації на сторінці [PERSON] не призвело до поновлення порушеного права Позивача, оскільки не було здійснено спростування інформації у такий же спосіб, у якій вона була поширена, як це передбачено у ч. 7 ст. 277 ЦКУ Факт поширення вказаної інформації стороною відповідача не оспорюється. Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно ч.ч.1,3 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч.3 ст. 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Пункт 18 Постанови закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. В силу ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до п.19. Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс , Гудвіна , Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). У пункті 21 наведеної вище постанови Пленуму Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 л, місце реєстрації: лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6). Суд враховує, ту обставину, що позивач є банкіром . Враховуючи наведене суд приходить до висновку про те, що спірна інформація поширена відповідачем є недостовірною, негативною, такою, що принижує честь та гідність, і підриває авторитет позивача в суспільстві. При цьому не підлягають задоволенню позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки під час розгляду справи суду не доведено наявності загальних підстав цивільно-правової відповідальності. В зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1051,00 грн. відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на Відповідача.

Outcome: partial