Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

Позивач, Військова частина [NUMBER] , звернулися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування та проживання у житлі, виселення зі штатно-посадового житла до [PERSON] . В обгрунтування позову вказують, що за згодою відповідача 15 квітня 2020 року між ним та військовою частиною [NUMBER] був укладений договір № 7 про надання в користування службового (штатно- посадового) житла, а саме квартири [ADDRESS] , на строк проходження ним служби на посаді начальника відділу аналізу та планування військової частини [NUMBER] . Відповідачу було роз`яснено особливості договору користування службового (штатно-посадового) житла та останній взяв на себе зобов`язання у разі звільнення висилитися з даного приміщення. Відповідач добровільно у договірному порядку погодився на умови отримання у тимчасове користування вказаної квартири, а відтак у відповідності до вимог статей ЦК України, якими регулюються договірні зобов`язання, повинен їх виконувати. Відповідач знав, що службове (штатно-посадового) житло, однокімнатна квартира надана йому у користування на час служби у військовій частині [NUMBER] , і що після звільнення з військової служби він зобов`язаний звільнити надане йому житлове приміщення. Відповідач звільнена з військової служби, відповідно до наказу командувача Сил підтримки Збройних Сил України (по особовому складу) від 27 листопада 2020 року № 36 у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з правом носіння військової форми одягу та виключена із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 24 грудня 2020 року. За таких обставин, вона втратила право на користування однокімнатною квартирою (за адресою: [ADDRESS] ), яка була надана їй в тимчасове користування на договірних умовах в якості штатно-посадового житла без створення для неї і членів її сім`ї будь-яких інших прав на житлове приміщення. Однак, до цього часу відповідачем вказане жиле приміщення не звільнено, що створює перешкоди військовій частині [NUMBER] вільно використовувати однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , для проживання діючих військовослужбовців військової частини [NUMBER] . За таких обставин, військова частина [NUMBER] вважає, що відповідач та члени її сім`ї втратили право на користування службовим (штатно-посадовим) житлом: квартирою [ADDRESS] , та підлягають виселенню. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2022 року провадження по справі відкрито в загальному позовному провадженні. 27 червня 2022 року відповідач по справі надала до суду відзив на позовну заяву. Відповідно до вказаного відзиву відповідач з даними позовними вимогами не погоджується та вважає їх необгрунтованими з наступних підстав. Відповідач зазначає, що 15 квітня 2020 року між нею та військовою частиною [NUMBER] був укладений договір № 7 про надання в користування службового (штатно- посадового) житла, а саме квартири [ADDRESS] , після чого позивач разом з сім`єю заселилася в надану мені службову квартиру, та стала проживати в ній без реєстрації, оскільки місце реєстрації залишається в/ч [NUMBER] , так як з черги для отримання житла позивача знято не було, а навпаки, взято на облік для отримання позачергово житла, як звільнену з військової служби в запас за станом здоров`я з 28.12.2020 року. Відповідач вказує, що її було звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) наказом командувача Сил підтримки Збройних Сил України (по особовому складу) від 27.11.2020 року № 36 та наказом командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 24.12.2020 року № 271 з 24.12.2020 року виключена зі списків особового складу частини. Згідно обох вказаних наказів, на день звільнення вислуга років відповідача становить 26 років 03 місяці. Відповідач вказує, що вона є особою з інвалідністю ІІІ групи за захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби (Довідка МСЕК Серії 12ААВ №171252). Окрім того, відповідач зазначає, що вона є одинокою особою, яка проживає разом з двома синами, один з яких є неповнолітньою дитиною: - \~ \~ \~ \~ [PERSON] , [INFO] ; - \~ \~ \~ \~ [PERSON] , [INFO] . Разом із членами своєї сім`ї після отримання спірної службової (штатно- посадової) квартири у квітні 2020 року відповідач не отримувала іншого службового або постійного житла у Одеському гарнізоні, перебуває на квартирній черзі з 28.09.1999 року і в позачерговій, як звільнена за станом здоров`я з 28.12.2020 року (довідка №345 від 24.06.2022 року). Відповідач зазначає, що разом з дітьми має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є їхнім "житлом" у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки саме це житло задовольняє наші потреби, необхідні для фізичного існування, забезпечує можливість роботи та навчання. Відповідач вказує, що у разі виселення без надання іншого житла, відповідач разом з дітьми нестиме надмірний фінансовий тягар. З огляду на те, що відповідачу було встановлено III групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, що пов`язане із проходженням військової служби, а також те, що відповідач має вислугу років 26 років 03 місяці та була звільнена із військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я), вважає, що підстави для втрати права на користування та проживання у житлі, виселення зі штатно-посадового житла за адресою: [ADDRESS] , в якій вона проживає з малолітньою дитиною, за відсутності у них іншого житла та без надання іншого житлового приміщення, відсутні. 11 липня 2022 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив. Ухвалою Приморського\~районного суду\~м.\~Одеси від\~10\~серпня 2022\~року вирішено\~заяву відповідача про залучення до участі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, по цивільній справі за позовом Військової частини [NUMBER] до [PERSON] , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси, про визнання особи такою, що втратила право на користування та проживання у житлі, виселення зі штатно-посадового житла задовольнити та залучити до участі у цивільній справі за позовом Військової частини [NUMBER] до [PERSON] , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси, про визнання особи такою, що втратила право на користування та проживання у житлі, виселення зі штатно-посадового житла в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2022 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання призначене на 15 вересня 2022 року з`явилась представник позивача [PERSON] та відповідач [PERSON] . Відповідач під час судового засідання пояснила, що вона народилася в м. Харків, закінчила Харківський університет та була направлена по службі в м. Сімферополь. Її мати на даний час проживає у м. Харків. До 2014 року відповідач служила і проживала в Криму, після 2014 року переїхала до Одеси. До 2020 року отримувала кошти від держави під найм житла. Неповнолітня дитини проживає з відповідачем. У судове засідання призначене на 27 жовтня 2022 року з`явились представник позивача [PERSON] , відповідач [PERSON] та представник третьої особи [PERSON] . Під час судового засідання представник третьої особи позов підтримала. Відповідач [PERSON] зазначила, що проживає у спірному житловому приміщені з квітня 2020 року, вказала, що це єдине житло відповідача. Посилалась на практику Європейського Суду з Прав Людини та просила суд не виселяти її зі вказаної квартири. Представник відповідача [PERSON] підтвердила, що відповідач наразі мобілізована та перебуває на службі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до наказу Міністерства оборони України від 27.02.2020 року № 65 "Про закріплення та передачу нерухомого військового майна у місті Одеса", квартира [ADDRESS] , на праві оперативного управління була закріплена за військовою частиною [NUMBER] . Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] (з адміністративно- господарської діяльності) від 09.04.2020 року № 47 зазначена вище квартира закріплена за посадою начальника відділу аналізу та планування і запропонована відповідачу на добровільних засадах у користування як житло, що закріплене виключно за його посадою. 15 квітня 2020 року за згодою відповідача між ним та військовою частиною [NUMBER] був укладений договір № 7 про надання в користування службового (штатно- посадового) житла, а саме квартири [ADDRESS] , на строк проходження ним служби на посаді начальника відділу аналізу та планування військової частини [NUMBER] . Згідно цього Договору, пункту 1.3. даний договір не надає відповідачу та членам його сім`ї права реєструвати місце проживання за адресою службового (штатно- посадового) житла та не є підставою для державної реєстрації речових прав на нього, пункту 3.9 відповідач і члени його сім`ї зобов`язані звільнити у місячний строк житлове приміщення у разі переведення на іншу посаду, або звільнення з військової служби. Отже, договором передбачено, що його укладення не створювало відповідачу та членам його сім`ї будь-яких інших прав на житлові приміщення, крім права тимчасового користування. Відповідач звільнена з військової служби, відповідно до наказу командувача Сил підтримки Збройних Сил України (по особовому складу) від 27 листопада 2020 року № 36 у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з правом носіння військової форми одягу та виключена із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 24 грудня 2020 року. 31.12.2020 року (вих. № 2108) та 27.01.2021 року (вих. №133) військовою частиною A3 674 були направлені на адресу відповідача повідомлення про звільнення нею даного службового (штатно-посадового) житла. Відповідач є особою з інвалідністю ІІІ групи за захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби (Довідка МСЕК Серії 12ААВ №171252). У відповідача є дві дитини: - \~ \~ \~ \~ [PERSON] , [INFO] ; - \~ \~ \~ \~ [PERSON] , [INFO] . Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009). Відповідно до п.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ. Згідно до абз. 1 держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України. Абз. 3 передбачено, що військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Абз. 5 передбачено, що для військовослужбовців офіцерського складу у разі відсутності службового жилого приміщення військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовців та членів їх сімей або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайм (найм) жилого приміщення. Розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайм (найм) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року № 1081: військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями,що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою у кожній військовій частині формується фонд службового житла. Військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними,за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями. Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину(чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця вданому або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні. Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках. У разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством. Згідно до Положення про надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради міністрів УРСР від 04.02.1988 р. № 37, громадяни, вказані в рішенні про надання службового жилого приміщення, дають письмове зобов`язання про звільнення займаного жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду чи в будинку житлово-будівельного кооперативу (за винятком тих, кому жилі приміщення належать на праві приватної власності). Відповідно до ст.123 Житлового кодексу Української РСР, до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76,79 - 83,85,90,частиною шостою статті 101,статтями 103 - 106цього Кодексу. Згідно до ст. 124 Житлового кодексу Української РСР, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Згідно п. 19 Постанови Кабінету Міністрів України «По затвердження порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» №1081 від 03.08.2006 року у разі переміщення по службі або звільнення військовослужбовців, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові жилі приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено Законодавством. Згідно до ст. 107 Житлового кодексу Української РСР У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач та члени її сім`ї втратили користування службовим житлом: квартирою [ADDRESS] та підлягають виселенню. Щодо посилань відповідача на правову позицію Європейського суду з прав людини щодо позбавлення житла, суд зазначає наступне. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Позицією Верховного Суду викладеною, зокрема, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, яка відзначена в Огляді судової практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду за І півріччя 2020 року, зроблено висновок, що тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року (справа №569/4373/16-ц), де також Верховний Суд по суті відступив від правого висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року (справа №6-158цс14), у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 752/16688/17). Суд вважає, що зазначені правові позиції не можуть бути застосовані до спірних правовідносин в контексті вирішення даного спору, з огляду на наступне. Відповідач проживає в зазначеній квартирі з квітня 2020 року, що не є «тривалим» часом проживання в розумінні встановлення особливого зв`язку особи з його постійним житлом. Суд не вбачає, що проживання у зазначеній квартирі за такий термін мало наслідком встановлення тісних зв`язків відповідача та членів його сім`ї зі вказаним житлом. Суд не вбачає, що позбавлення можливості проживати в зазначеній квартирі спричинить відповідачу таку шкоду, що неспівмірно вище за законність її проживання. Досліджуючи, чи є виселення відповідача співрозмірним із переслідуваною законною метою, суд також встановлює, що зі змісту укладеного Договору № 7 про надання в користування службового житла вбачається. що його укладення не створює відповідачу та членам його сім`ї будь-яких інших прав на житлове приміщення, крім права тимчасового користування. Виходячи з практики Суду, право на повагу, забезпечене статтею 8 Конвенції, включає, по-перше, невтручання держави в особисту сферу життя людини (держава не повинна втручатися у цю сферу більше, ніж це необхідно з огляду на її обов`язок забезпечувати загальні інтереси особи) негативний обов`язок держави; по-друге, захист цієї сфери з боку держави позитивний її обов`язок. Таким чином, дослідивши обставини справи, оцінивши їх с точки зору національного законодавства та зіставивши необхідність втручання у права на житло з точки зору правої позиції Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку про обгрунтованість та доведеність позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved