Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

Акціонерне товариство «БАНК ФОРВАРД» (далі АТ «БАНК ФОРВАРД», Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 28 березня 2018 року [PERSON] звернулася до Банку з заявою про пропозицію (офертою) укласти кредитний договір. Того ж дня Банк акцептував пропозицію і уклав з відповідачем кредитний договір № 200136071, відкривши їй поточний рахунок № [NUMBER] та зарахувавши на нього кредит в сумі 29410 гривень на таких умовах: процентна ставка 0.01 % річних, щомісячна комісія 3.99 % від суми кредиту, строк кредитного договору з 28 березня 2018 року по 23 березня 2021 року. Вказуючи, що у зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином умов договору у неї станом на 17 грудня 2020 року виникла заборгованість в розмірі 36254.49 гривень, Банк просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, три проценти річних на підставі статті 625 ЦК Ураїни у розмірі 2503.04 гривень та судові витрати. Відповідач подала відзив на позов, у якому просила відмовити в позові, посилаючись на те, що кредитний договір не укладено, оскільки вона не є оферентом, позивач є банком російської федерації і вона не хоче щоб її кошти були спрямовані на фінансування держави-агресора (а. с. 56-58). Ухвалою суду від 02 червня 2021 року за клопотанням представника відповідача провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 169/374/21 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Банк Форвард» про визнання кредитного договору недійсним (а. с. 78). Відповідно до ухвали суду від 26 вересня 2022 року провадження у справі поновлено та призначено справу до розгляду (а. с. 87). У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений (а. с. 89 на звороті), подав заяву, в якій вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи, просить позов задовольнити, а справу розглядати за його відсутності (а. с. 37, 72). Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена (а. с. 94), про причини неявки суд не повідомляла, клопотань не подавала. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав із викладених у відзиві та письмових поясненнях підстав та просив відмовити в його задоволенні. Заслухавши представника відповідача, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. Відповідно до частин першої, другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною другою статті 642 ЦК України передбачено, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, протягом нормально необхідного для цього часу (частина друга статті 644 ЦК України). За змістом статей 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638\~ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Судом встановлено, що 28 березня 2018 року [PERSON] звернулася до Банку з заявою про пропозицію (оферту) укласти кредитний договір шляхом відкриття рахунку на таких умовах: сума кредиту 29410 гривень, процентна ставка на строкову частину основного боргу 0.01 % річних, процентна ставка на прострочену частину основного боргу 0.00001 % річних, плата за пропущення платежів: одного 50 гривень, двох (підряд) 100 гривень, трьох (підряд) 250 гривень, чотирьох (підряд) 500 гривень, щомісячна комісія 1173.46 гривень, строк кредитного договору 1097 днів (з 28 березня 2018 року по 23 березня 2021 року). Також у заяві визначено страхову премію у розмірі 122.50 гривень за кожен місяць періоду страхування (36 місяців) на загальну суму 4410 гривень та додатковий смс-сервіс, вартістю 25 гривень за кожен місяць надання цієї послуги (36 місяців) (а. с. 6). Того ж дня Банк акцептував пропозицію відповідача, відкривши їй поточний рахунок № [NUMBER] та зарахував на нього кредитні кошти в розмірі 29410 гривень, чим уклав з відповідачем кредитний договір № 200136071 на вищевказаних умовах. Крім того, 28 березня 2018 року сторони у цій справі підписали додаток до договору № 200136071, в якому визначено мету отримання кредиту на споживчі потреби, та графік його погашення шляхом сплати щомісячних ануїтетних платежів (а. с. 11). Банк, надавши відповідачу кредит, свої зобов`язання виконав. Отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою по рахунку за період з 28 березня 2018 року по 24 лютого 2020 року (а. с. 12). З наданого Банком розрахунку видно, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 200136071 від 28 березня 2018 року становить 36254.49 гривень і складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 29361.27 гривень, заборгованості за процентами за користування кредитними коштами 0.92 гривні, комісії та оплати смс-сервісу за 5 місяців прострочення з 28 березня по 28 серпня 2018 року 5992.30 гривень (комісія 5867.30 гривень, плата за смс-сервіс 125 гривень), плати за пропуск платежів 900 гривень (а. с. 15). Таким чином, між сторонами у цій справі виникли договірні зобов`язання, які випливають з кредитного договору, цей договір є укладеним, оскільки позивач, який одержав пропозицію відповідача укласти договір, вчинив дії відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, передача грошей відбулася і сторонами кредитного договору було досягнуто згоди відносно всіх його істотних умов. Укладений між сторонами кредитний договір був предметом судового розгляду, за результатом якого у позові [PERSON] до Акціонерного товариства «Банк Форвард» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено (справа № 169/374/21). У постанові від 14 вересня 2022 року у вказаній справі Верховний Суд дійшов висновку, що укладений між сторонами кредитний договір в частині передбаченого підпунктом 1 пункту 4 додатку до договору № 200136071 від 28 березня 2018 року (паспорту споживчого кредиту) обов`язку позичальника сплатити щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості відповідає вимогам закону, а умови підпункту 2 пункту 4\~додатку до договору\~\~№ 200136071 від 28 березня 2018 року (паспорту споживчого кредиту), яким передбачено щомісячна плата\~за надання виписок по рахунку клієнта у вигляді текстових повідомлень за допомогою послуги «SMS-сервіс» у розмірі 25 гривень,\~є нікчемними в силу закону. З огляду на вказане, не можна погодитися із усіма складовими кредитної заборгованості відповідача, зокрема, щодо оплати смс-сервісу у розмірі 125 гривень, у зв`язку з чим позов у цій частині до задоволення не підлягає. Враховуючи, що сторони у цій справі обумовили у письмовому вигляді суму кредиту, розмір процентів за користування кредитними коштами, комісії, то суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову Банку в частині стягнення на його користь з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 36129.49 гривень. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просив також стягнути з відповідача три проценти річних за невиконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 2503.04 гривень. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).\~ Із виписки по рахунку відповідача видно, що остання не сплачувала щомісячних платежів відповідно до узгодженого з Банком графіку. Банк, скориставшись своїм правом на дострокове повернення всієї суми кредиту, надіслав відповідачу відповідну вимогу про необхідність повернення кредитних коштів у розмірі 36254.49 гривень у строк до 28 серпня 2018 року (а. с. 13). У судовому засіданні представник відповідача підтвердив та визнав, що відповідач зверталася до Банку з метою отримання кредиту, підписувала відповідну оферту, отримала кредитні кошти в сумі 29410 гривень на споживчі потреби, а також вимогу про дострокове повернення кредиту, яку залишила без виконання. Факт одержання відповідачем заключної вимоги та підставність застосування позивачем положень статті 625 ЦК України представник відповідача також підтвердив у письмових поясненнях від 12 травня 2021 року (а. с. 54). Зазначені обставини в контексті положень частини першої статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають і будь-яких обґрунтованих сумнівів щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання у суду не має. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти на підставі статті 625 ЦК України позивачем розраховано за період з 29 серпня 2018 року по 17 грудня 2020 року (840 днів) на загальну суму заборгованості за кредитом у розмірі 36254.49 гривень. Виходячи з того, що позов в частині стягнення кредитної заборгованості задоволено частково на суму 36129.49 гривень, то три проценти річних від простроченої суми будуть становити 2494.42 гривні (36129.49 грн / 100 % * 3 % /365 дн. * 840 дн. = 2494.42 грн). Враховуючи, що Банк пред`явив вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, змінивши тим самим строк дії кредитного договору, то суд дійшов висновку про наявність у розглядуваному випадку підстав вважати зобов`язання відповідача в контексті положень статті 612 ЦК України простроченим станом на період з 29 серпня 2018 року по 17 грудня 2020 року (840 днів), що беззаперечно підтверджує можливість застосування Банком положень статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є підставними, обґрунтованими і підлягають до часткового задоволення. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від\~04 липня 2018 року у справі №\~14-154цс18. Доводи представника відповідача про те, що Банк незаконно після пред`явлення вимоги про дострокове повернення коштів продовжував нараховувати комісію та відсотки суперечать наявному в матеріалах справи розрахунку заборгованості, з якого достовірно видно, що Банк припинив нараховувати зазначені складові після 29 серпня 2018 року (а. с. 15). Відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року, загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. З огляду на вказане, посилання представника відповідача на незаконне нарахування Банком комісії не можна визнати обґрунтованими, оскільки Банк має право відповідно до вказаного Закону встановлювати комісію за обслуговування кредитної заборгованості (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 169/374/21 (а. с. 85)). За змістом статті 549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551\~ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, у разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами в самому договорі). Аналіз наведених норм закону дає достатні підстави для висновку, що сторони кредитного договору мають право узгодити неустойку в фіксованій грошовій сумі, визначивши її розмір в умовах договору, а тому доводи представника відповідача в частині невідповідності закону встановленої у договорі плати за пропущення платежів згідно з графіком є безпідставними і на увагу не заслуговують. Посилання відповідача у відзиві на приховування позивачем умов надання послуг споживчого кредитування, введення її в оману шляхом роздрукування заяви (оферти) та інших документів надмірно дрібним і нечитабельним шрифтом, неукладеність договору у зв`язку з тим, що вона не є оферентом у спірних правовідносинах, фінансування країни-агресора не ґрунтуються на вимогах закону та не мають правового значення для вирішення цієї справи. При цьому, посилання відповідача на те, що АТ «Банк Форвард» є правонаступником ЗАТ «Банк русский стандарт», країна резиденства якого російська федерація, яка є державою-агресором, суд до уваги не бере, оскільки позивач є юридичною особою, зареєстрованою в Україні, а відтак є належним суб`єктом цивільно-правових відносин, який має право вступати в цивільно-правові відносини. Крім того, у статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Нерозуміння природи договору не звільняє сторони від обов`язку його виконання. Підписавши заяву (оферту) та додаткову угоду, відповідач як позичальник надала свою згоду на сплату всіх зазначених у них платежів, які були визначені за взаємною згодою сторін і недійсними у встановленому законом порядку не визнані. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 березня 2021 року у справі № 904/2073/19. Окрім того, незгода позичальника з умовою договору про сплату комісії на стадії виконання за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання не є підставою для визнання умов договору такими, що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства. Такий висновок зазначено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 756/6038/20. Також суд звертає увагу на те, що укладений між сторонами кредитний договір оспорювався відповідачем на предмет його відповідності вимогам закону і за результатом судового розгляду встановлено нікчемність лише одного пункту договору, яким передбачено щомісячну плату\~за надання виписок по рахунку клієнта у вигляді текстових повідомлень за допомогою послуги «SMS-сервіс» (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 169/374/21 (а. с. 83-86)). За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою вказаної статті процесуального закону передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких належних і допустимих доказів на спростування вищевказаного сторона відповідача суду не надала, жодних клопотань з цього приводу не заявляла. У відповідності до вимог частини першої\~статті 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (99.65 %) підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2094.64 гривень (2102 грн * 99.65 % / 100% = 2094.64 грн). На підставі викладеного, статей 526, 530, 610, 612, 625, 629, 634, 1048,\~1054,\~1056-1\~ЦК України та

Outcome: partial