Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

12.09.2022 року до Хотинського районного суду Чернівецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовної заяви представник позивача [PERSON] зазначає, що 10 серпня 2011 року позивач уклав шлюб з відповідачкою, який зареєстровано у виконавчому комітеті Зарожанської сільської ради Хотинського району Чернівецької області про що було зроблено актовий запис № 13. Від шлюбних у сторін народилася донька [PERSON] [INFO] . Спершу сімейне життя у сторін складалось добре, проте протягом останнього часу сторони проживають окремо, відповідач виїхала за кордон де і планує створити нові шлюбні відносини та сім`ю. Протягом останнього часу шлюбні відносини сторін значно погіршилися, що в кінцевому результаті призвело до постійних сварок та як наслідок до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Спільне життя з відповідачкою не склалося з причин відсутності взаєморозуміння між ними, байдужості до життя та проблем кожного в тому числі щодо ведення спільного господарства та виховання дитини. На даний час шлюб є формальним. Позивач категорично проти надання строку для примирення. Крім того, у подружжя відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, яка з згоди матері проживає біля батька та знаходиться на його утриманні. Враховуючи вище викладене представник позивача [PERSON] просить суд розірвати шлюб між позивачем та відповідачкою та залишити при цьому проживати малолітню доньку біля її батька. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Згідно ст. 279 ЦПК України розгляд справи слід проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що разом з дружиною не проживає, спору щодо місця проживання дитини немає. Дружина має виїжджати за кордон, а тому позивач просить суд залишити спільну дитину проживати разом з ним. Строк на примирення просить не надавати. Крім того вказав, що з березня проходить службу в ЗСУ, в Донецької області, на даний час перебуває на лікарняному. Після лікарняного має повернутися на службу. Він не є комісовано особою. Позивач зазначив, що поки буде на проходити службу у ВСУ, дитина буде проживати з сестрою. Представник позивача адвокат Боднарюк В.І. в судовому засідання вказав, що позивач дійсно відбував військову службу на даний час перебуває у відпустці та проходить амбулаторне лікування, після лікування буде займатися доглядом за дитиною. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказала, що бажає щоб дитина проживала з батьком. Не заперечує щодо розірвання шлюбу, оскільки вони з чоловіком проживають окремо. Зазначає, що з березня 2021 року чоловік знаходиться на війні, дитиною займається як вона, та і рідна сестра позивача. Відповідач вважає, у позивача для дитини зроблені вісі належні умови для її проживання та виховання. Відповідно до п 1ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано 10 серпня 2011 року у виконавчому комітеті Зарожанської сільської ради Хотинського району Чернівецької області актовий запис № 13, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] . Суд вважає, що збереження сім`ї неможливе, оскільки сім`я сторін розпалася остаточно, на даний час їх шлюб носить формальний характер. Шлюбні відносини між ними фактично припинені і вони не бажають зберегти сім`ю. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні положення містяться у частині 1 статті 24 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями частин 3 та 4 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними суперечить інтересам сторін, а тому шлюб має бути розірваний. Щодо вирішення питання про залишення проживання дитини разом з батьком. Як встановлено судом, від шлюбу у сторін є донька [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 11.10.2022 року № 59 донька [PERSON] навчається в 4 класі Зарожанський ліцей. Батько [PERSON] проживає в с.Клішківці, мати [PERSON] перебуває за межами України. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання малолітньої від 21.10.2022 року № 930 дитина доглянута, вихована, відвідує школу, має задовільні умови проживання та забезпечена всім необхідним для нормального розвитку. Як вбачається з довідок Клішковецької сільської ради від 05.10.2022 року № 2245 [PERSON] дійсно проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] до складу її сім`ї входить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вирішуючи вимогу позивача про визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу, суд виходить з того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітня дитина, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, детально врегульовані Сімейним кодексом України та спеціальними законодавчими актами. За змістом положень статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Статтею 29 Цивільного кодексу України регламентовано, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У частині першій статті 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, та не заперечується сторонами по справі, що батько дитини на даний час мобілізований до Збройних сил України, проходить службу та на даний момент перебуває на лікарняному, після закінчення якого повинен повернутися до місця проходження служби у Донецьку область. Суд звертає увагу, що відповідно до Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а тому суд позбавлений можливості залишити дитину з батьком, оскільки він мобілізований та згодом має повертатися в зону бойових дій. Тому в задоволенні вимоги про визначення місця проживання дитини слід відмовити. За таких обставин, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, носить формальний характер, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню позивача, а тому позовні вимоги слід задовольнити частково. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 992,40 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial