Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Тимошенко М.В., звернулась до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що вона мешкає та користується житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , яке було отримане нею на підставі ордера № 22 від 06 березня 1996 року та перейшло в її користування на підставі рішення адміністрації та профспілкового комітету Сумського відкритого акціонерного товариства «Гумотехніка» про надання кімнати в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . В ордері були вписані всі члени її сім`ї. В подальшому ордер був переданий в паспортний відділ житлово-експлуатаційної контори, яка обслуговувала їхній будинок для прописки всіх членів сім`ї за вищевказаною адресою, однак оригінал ордера в неї не зберігся. Згідно інформації з Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради неприватизована квартира [ADDRESS] перебуває в комунальній власності Сумської міської територіальної громади. Разом з позивачкою по теперішній час в квартирі ніхто не зареєстрований. Вказує, що вона звернулась до Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради з питання приватизації вказаного житла. Однак, згідно з відповіддю вказаної установи від 30 грудня 2021 року № 14.01-15/1627 відсутні підстави для передачі позивачеві спірної квартири у приватну власність у зв`язку з відсутністю ордера на вказане жиле приміщення. Посилаючись на вказані обставини та на обставини того, що відсутність оригіналу ордера перешкоджає в реалізації нею права на приватизацію житла, так як вселилась у спірну квартиру і проживає в ній на законних підставах, позивач просить зобов`язати відповідача вчинити дії по приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] за відсутності ордера, передавши її у приватну власність позивачки. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 01 лютого 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 17 березня 2022 року. Ураховуючи, що Верховною Радою України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні було запроваджено воєнний стан через вторгнення Росії в Україну, беручи до уваги ситуацію, що склалась у м. Суми на день запровадження такого стану, на підставі п. 1 рішення зборів суддів Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2022 року № 5, з метою запобігання загрози життю та здоров`ю учасників судового процесу і працівників суду, з 24 лютого 2022 року дану справу було знято з розгляду до стабілізації ситуації в країні. Рішенням зборів суддів від 02 травня 2022 року № 11 відновлено здійснення розподілу та розгляд усіх категорій справ, у тому числі цивільних, які перебували в провадженні судді станом на 24 лютого 2022 року. Призначено підготовче засідання на 01 червня 2022 року. У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти позову з підстав відсутності у позивача ордера на жиле приміщення (а.с. 44-45). Ухвалою суду від 01 червня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 21 липня 2022 року. 21 липня 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено на 19 вересня 2022 року у зв`язку з неявкою позивачки та її представника в судове засідання. 19 вересня 2022 року розгляд справи відкладено на 26 жовтня 2022 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду даної справи повідомлені належним чином. Від представника позивачки [PERSON] - адвоката Тимошенко М.В. надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Манжара О.Л. надала заяву про розгляд справи без її участі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі ордера № 22 від 06 березня 1996 року позивачці [PERSON] надано право на зайняття жилого приміщення, а саме: квартири жилою площею 17,96 кв.м по [ADDRESS] . За даними поквартирної картки [PERSON] є наймачем вказаного жилого приміщення (а.с. 6). Позивачка [PERSON] з 10 квітня 1996 року і по теперішній час зареєстрована та проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9, 10). Як вбачається з листа Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради від 20 грудня 2021 року за № Д-4036/06-01-21, неприватизовані квартири будинку [ADDRESS] , у тому числі квартира [ADDRESS] , перебувають у комунальній власності Сумської міської об`єднаної територіальної громади (а.с. 7). Відповідно до довідки ТВБВ №10018/0145 філії - Сумського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 21 грудня 2021 року за № 116.145-33/803 [PERSON] в основних списках громадян на отримання приватизаційних паперів не значиться. Житловий чек не використано (а.с. 8). З метою реалізації передбачених законом прав позивач звернулася до органу приватизації з питання приватизації житла, а саме квартири [ADDRESS] , проте, листом управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» від 30 грудня 2021 року за № 14.01-15/1627 відмовлено позивачу у передачі у приватну власність вищевказаної квартири у зв`язку з відсутністю ордера на спірне жиле приміщення (а.с. 7). Спір у справі виник у зв`язку з відмовою органу приватизації позивачу у приватизації спірної квартири. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення № 396 (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію. Таким чином, приймаючи до уваги обставини того, що вселення позивача до спірної квартири було здійснено відповідно до закону, так як протилежного відповідач не довів, а матеріали справи таких доказів не містять, позивач тривалий час проживає у цій квартирі, квартира [ADDRESS] належить до числа об`єктів, що підлягають приватизації, а позивачка [PERSON] є суб`єктом приватизації, так як на законних підставах зареєстрована і тривалий час постійно проживає у вказаній квартирі, відтак, набула право на приватизацію цього житла. За таких обставин, заявлений позов необхідно задовольнити, зобов`язавши Сумську міську раду в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг в м. Суми» Сумської міської ради вчинити дії щодо приватизації квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] без ордера на жиле приміщення. Отже, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved