Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

В інтересах [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до Комунального підприємства «ЖКС «Порто-Франківський» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику звернулась адвокат Швець Катерина Олегівна. В обґрунтування позовної заяви адвокат зазначила, що [PERSON] , згідно наказу № 194/1 від 08.10.2013 року була прийнята на посаду провідного бухгалтера до КП «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський», згідно наказу № 246/1-ок від 09.12.2013 року була переведена на посаду головного бухгалтера. Відповідно до наказу № 46-л про припинення трудового договору від 19.03.2020 року була звільнена з займаної посади на підставі заяви за угодою сторін. В порушення ст. 116 КЗпП, відповідачем не було здійснено виплати всіх сум в день звільнення у розмірі 102\~422 грн. 45 коп. Грошові кошти були виплачені позивачу 20.05.2020 р. і лише в сумі 97 839 грн. 63 коп. На підставі викладеного адвокат просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з виплати заробітної плати у сумі: 4\~582 грн., 82 коп., а також середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику за період з 20.03.2020 року по 20.05.2020 року у сумі: 102\~914 грн., 92 коп. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13.08.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на відзив. Позивач 31.05.2021 року (вх. № 4215/21) подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, та просила стягнути з відповідача заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 4\~582 грн. 82 коп. і середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненному працівнику за період з 20.03.2020 р. по 31.05.2021 р. в сумі 748 015 грн. 76 коп. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31.05.2021 року прийнято до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог [PERSON] до Комунального підприємства «ЖКС «Порто-Франківський». В судовому засіданні 18.06.2021 року представником відповідача подано відзив на позову заяву з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, згідно якого представник відповідача [PERSON] , зазначає, що позовна заява задоволенню не підлягає, оскільки на день звільнення головним бухгалтером, яким працювала позивач здійснено не вірний розрахунок сум необхідних працівнику до виплати при звільненні, у зв`язку з цим, КП «ЖКС «Портофранківський» здійснено перерахунок. Крім іншого, представник зазначила, що на підставі Постанови КМУ від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України корона вірусу COVID -19» на усій території України з 12.03.2020 року установлено карантин. Постановою КМУ від 25.03.2020 року № 239 «Про внесення змін до деяких актів КМУ» встановлено, що карантин на всій території України продовжено до 24.04.2020 року. Представник зазначає, що підприємство відповідача є організацією, що фінансується за рахунок оплати наданих послуг, а саме за управління багатоквартирними будинками, оскільки в період карантину оплати мешканцями затримались, а відтак й затримка виплати працівнику при звільненні відбулась не звини відповідача. Також, представник зазначила, що підприємство відповідача повністю здійснило виплату працівнику, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити (а.с.55-56). Також, 05.07.2021 року (вх. № 19639) представник відповідача Пейчева С.Д. подала клопотання про поновлення строку для подання доказів. Клопотання мотивоване тим, що після перевірки бухгалтерської документації можливе встановлення наявності ознак кримінального правопорушення за час нарахування позивачем собі заробітної плати та здійснення контролю за порядком ведення бухгалтерського обліку. На підставі викладеного в клопотанні просила прийняти до матеріалів справи копії документів (а.с.61-114). Крім того, 05.07.2021 року (вх. № 19639) на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху. Клопотання мотивоване тим, що позивач при звернені до суду не сплати судовий збір (а.с.116-117). Також, 04.10.2021 року (вх. № 7349) надійшло клопотання за підписом представника позивача адвоката Швець К.О., про залучення доказів по справі, представник просила поновити строк на подання доказів та приєднати до матеріалів справи копію наказу про встановлення персональної надбавки (а.с.123-125). Представник відповідача адвокат Зуєва Ірина Іванівна 16.12.2021 року (вх. № 37070) подала клопотання про долучення доказів, просила приєднати до матеріалів справи висновок експерта № 21-3673/3638 судової економічної експертизи, який спростовує доводи позивача та стягнути з позивача на користь відповідача 47\~364 гривні 36 копійок за проведення експертизи (а.с.130-151). Представник позивача адвокат Швець К.О. 31.05.2022 року (вх. № 3652) подала заперечення щодо висновку експерта. Згідно поданих заперечень представник зазначає, що висновок експерта є необґрунтованим, на дослідження експерту не були надані всі докази, а відтак, висновок було проведено без достатнього пакету документів, необхідних для всебічного дослідження, що свідчить про його необґрунтованість. Крім іншого, представник зазначила, що більшість доказів наданих для проведення експертизи відсутні в матеріалах справи, та позивачу безпосередньо для ознайомлення не надавались. З урахуванням викладеного зазначила, що висновок експерта від 30.11.2021 року є неналежним та недопустимим доказом у справі. Просила надати йому оцінку, як такому, що не є належним та недопустимим доказом (а.с.160-167). Також, 28.07.2022 року (вх. № 13223) надійшло клопотання представника відповідача адвоката Зуєвої І.І., про залучення доказів та додаткових пояснень щодо висновку експерта. Згідно додаткових пояснень представник зазначила, що наданий позивачем доказ, а саме наказ № 130 від 26.06.2017 року про надбавку до окладу у розмірі 100% є не належним доказам, оскільки поданий наказ ні ким не засвідчено та він не зареєстрований в журналі кореспонденції. На підтвердження зазначених обставин представник надала копію журналу вихідної кореспонденції (а.с.183-187). Крім іншого, 21.10.2022 року (вх. № 19950) представник позивача адвокат Швець К.О., подала письмові пояснення щодо позову. Згідно письмових пояснень представник стисло виклала суть позовних вимог та обставини на які посилається позивач, як на підставу свої позовних вимог. Так, представник зазначила, що позивач, після звільнення лише через 41 робочий день отримала грошові кошти у розмірі: 97\~839, 63 гривні, що підтверджується випискою з особового рахунку в період з 01.05.2020 року по 31.05.2020 року, що на 4 582 гривні 82 копійки менше від належної суми до виплати, а саме: 102\~422, 45 гривень. Представник зазначила, що відповідач більше року не подав відзиву на позовну заяву, ігнорує наказ № 130 від 26.06.2017 року про персональну надбавку та помилково вважає, що при звільненні з працівником було проведено повний розрахунок. На підставі викладеного просила позов задовольнити в повному обсязі (а.с.203-206). Крім іншого, 27.10.2022 року (вх. № 7518) надійшло клопотання представника позивача про долучення доказів на підтвердження судових витрат, згідно якого представник просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі: 63\~500 гривень (а.с.207-210). Також, 27.10.2022 року в судовому засіданні представник відповідача адвокат Зуєва І.І., надала суду письмові заперечення щодо додаткових пояснень позивача, згідно яких представник зазначила, що наказ № 130 від 26.06.2017 року не відповідає вимогам закону, його текст суперечить Колективному договору, а тому даний доказ не є належним. Наданий наказ не внесений до програми бухгалтерського обліку нарахування заробітної плати. Позивач, будучи головним бухгалтером підприємства мала чітко дотримуватись вимог закону та умов Колективного договору, надбавка нараховувалась без посилання на відповідній документ, а тому є безпідставною. Колективним договором постійна надбавка не передбачена. (а.с.212-213). В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Швець Катерина Олегівна підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник позивача просила також стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу, зазначила, що вони є пропорційними та розумними. Представник також зазначила, що повністю підтримує письмові пояснення щодо позовних вимог, в яких стисло викладені всі обставини справи та докази на які посилається позивач. Представник відповідача адвокат Зуєва Ірина Іванівна зазначила, надала в письмовому вигляді судові дебати та заперечення з приводу витрат на правничу допомогу. Додатково пояснила, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі. Докази на які посилається позивач, а саме наказ про надбавку є безпідставним та незаконним, розрахунок наданий позивачем не відповідає дійсності, оскільки його проведено після отримання заборгованості з виплати заробітної плати. Зазначила, що позивач з 2017 року дійсно отримувала 100% надбавку до заробітної плати, однак, така не є законною, не відповідає Колективному договору, і відповідно відповідач з нею не погоджується. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути з позивача витрати за проведення експертизи. Повністю підтримала надані письмові заперечення, письмові дебати та заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу. Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, які наполягали на задоволенні позовних вимог, представника відповідача, яка заперечувала з приводу задоволення позову, дослідивши матеріали справи, докази надані на підтвердження та спростування позовних вимог в їх сукупності, заслухавши пояснення свідків, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що наказом № 194/1-л від 08 жовтня 2013 року [PERSON] прийнято на роботу КП «ЖКС «Портофранківський» на посаду провідного бухгалтера. Згідно Наказу № 246/1-ок від 09.12.2013 року «Про переведення на іншу посаду» [PERSON] провідного бухгалтера переведено на посаду головного бухгалтера з 09.12.2013 року (а.с.17). Відповідно до наказу № 46-л про припинення трудового договору [PERSON] звільнено з посади головного бухгалтера 19.03.2020 року за згодою сторін на підставі.1 ст. 36 КЗпП України. Підстава звільнення заява. В наказі також зазначено, що до виплати належить компенсація за невикористану відпустку (а.с.19). Так, вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі: 4\~582 грн. 82 коп., та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику у розмірі: 748\~015 грн. 76 коп. відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд виходить з наступного. Згідно штатного розпису КП «ЖКС «Портофранківський» з 01.01.2020 року посадовий оклад головного бухгалтера становить: 20\~583 гривні (а.с.24). Згідно наказу № 130 від 26.06.2017 року про розширену зону обслуговування - головному бухгалтеру [PERSON] та начальнику ПЄО [PERSON] , наказано проводити персональну надбавку до окладу в розмірі: 100% посадового окладу з 01.06.2017 року (а.с.125). Крім іншого, як встановлено судом в ході розгляду справи, представник відповідача неодноразово наголосила на тому, що позивач дійсно отримувала з 2017 року 100% надбавку до посадового окладу, однак просила даний наказ до уваги не приймати оскільки такий суперечить Колективному договору. Судом досліджується виписка/особовий рахунок з 01.05.2020 року по 31.05.2020 року, згідно якого 20.05.2020 року на рахунок позивача були зараховані грошові кошти в розмірі: 97\~839, 63 коп. (а.с. 26). Позивач зазначає, що грошові кошти, що надійшли на її рахунок, є такими, що не відповідають повному розрахунку, оскільки підприємство здійснило недоплату належних виплат у розмірі: 4\~582 грн.82 коп., оскільки позивач мала отримати 102\~422, 45 гривень, крім іншого, виплати надійшли лише 20.05.2020 року в той час, як позивач звільнилась 19.03.2020 року, а тому повний розрахунок мав бути здійснений 20.03.2020 року, а не через 41 робочий день, як це відбулось. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Тобто, виходячи з аналізу зазначених норм закону, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця. Щодо не повного розрахунку з працівником при звільнення судом, а саме недоплати позивачу 4\~582, 82 гривні суд зазначає наступне. Так, матеріалами справи встановлено, що згідно штатного розпису наданого позивачем заробітна плата головного бухгалтера за січень-березень 2020 р. становила 20\~583 гривні на місяць (а.с. 24). Згідно штатного розпису, наданого відповідачем заробітна плата головного бухгалтера за березень-квітень 2020 р. становила 24\~700 грн. на місяць (а.с. 62). Судом також встановлено, що відповідно до наказу № 135 від 13.03.2020 р. за високі показники в роботі та сумлінне виконання службових обов`язків [PERSON] преміювали у розмірі 100 % від посадового окладу. Згідно відзиву на позовну заяву зазначено, що відповідно до штатного розпису, станом на березень-квітень 2020 року, посадовий оклад головного бухгалтера становив: 24\~700, а тому на день звільнення сума до сплати становила 122\~036, 68 гривень (без врахування податків та зборів) які складаються з фактично відпрацьованих днів -13 днів -15\~290, 48 грн., премії 24\~700 гривень, компенсації за не використану відпустку 82\~046, 68 гривень. На рахунок позивача зараховано 97\~839, 63 грн., З даного приводу суд зазначає, що сторонами в ході розгляду справи та відповідно до відзиву на позовну заяву розмір компенсації за не використану відпустку не оспорювався, дана сума в розмірі: 82\~046,20 гривень сторонами визнана, крім іншого, є такою, що сплачена підприємством із затримкою 41 день. Разом з цим, згідно розрахунку наданого працівнику при звільненні зазначені наступні розрахункові суми: 12\~741.846 грн., (відпрацьовані 13 днів), премія 20\~583, 00 гривень, надбавка 12\~741. 86 коп., компенсація за невикористану відпуску 82\~046, 20 гривень разом нараховано 128\~112, 92 гривень, до сплати 102\~422, 45 гривень (а.с.27). Разом з цим, як вже було досліджено судом позивач отримала виплату 20.05.2020 року у розмірі: 97\~839, 63 гривні, що свідчить про не донарахування позивачу необхідних до виплат сум у розмірі: 4\~582 гривні, 82 коп. Не погоджуючись з наданим позивачем розрахунком, відповідачем в ході розгляду справи, надано бухгалтерську довідку згідно якої відповідач зазначає, що заробітна плата працівнику при звільненні була нарахована виходячи з наступного: за відпрацьовані дні в березні місці 2020 року у розмірі 13 днів згідно посадового окладу (24\~700 грн.) у розмірі: 15\~290гривень 48 коп., премії 24\~700 гривень, компенсація за невикористану відпустку у розмірі: 82\~046, 20 гривень. Загальна сума нарахувань становить 122\~036, 68 гривень, що до сплати становить 97\~839, 63 гривень (а.с.77). Разом з цим, судом критично оцінюються твердження відповідача та бухгалтерська довідка, оскільки розрахунки сум взяті в основну нарахувань виплат працівникові при звільнені не відповідають штатному розпису головного бухгалтера станом на 01.01.2020 року (а.с.24), згідно якого посадовий оклад головного бухгалтера становить 20\~583 грн. Відповідно до довідки та розрахункового листа за березень 2020 року (а.с.74) посадовий оклад головного бухгалтера зазначено в розмірі: 24 700 грн. Крім іншого, в довідці (а.с.77), головним бухгалтером [PERSON] , береться розрахунок посадового окладу за період з березень квітень 2020 року. Згідно наказу №46-л [PERSON] , звільнена з посади 19 березня 2020 року, тобто при здійсненні повного розрахунку з працівником не можуть застосуватись посадові оклади, що були встановлені на підприємстві після звільнення працівника. Допитана у судовому засіданні 27.10.2022 р. свідок [PERSON] пояснила, що вона з 2012 року працювала у КП «ЖКС «Портофранківський» спочатку на посаді провідного економіста, потім переведена на посаду начальника планового відділу, звільнилась 06.03.2020 р. До її обов`язків входило підготовка наказів про надбавки, преміювання та інше. Як правило робила 3-4 примірника одного наказу для того, щоб потім відвозити до податкової або інших контролюючих органів. Оригінал наказу № 130 від 26.06.2017 р. залишився в неї, оскільки він стосується її особисто, крім того звільнення проходило не дуже цивілізовано, перший примірник наказу зберігається у плановому відділі. Пояснила, що зазначений наказ не суперечить колективному договору, був зареєстрований у журналі реєстрації наказів. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працює у КП «ЖКС «Портофранківський» на посаді начальника планового відділу з 10.03.2020 р. Коли приступив до виконання обов`язків був відсутній журнал реєстрації наказів і наказ № 130 від 26.06.2017 р. він не бачив. Зараз на підприємстві є надбавки до 50% посадового окладу і накази виносяться кожного місяця, на постійній основі надбавки ніхто не отримує. Згідно розрахункових листків за січень 2019 р. січень 2020 р., які надані відповідачем, вбачається, що [PERSON] кожного місяця була нарахована та виплачена надбавка у розмірі посадового окладу (а.с. 69-73). Таким чином, твердження відповідача, що [PERSON] не отримувала надбавку у розмірі 100 % згідно наказу № 130 від 26.06.2017 р. спростована матеріалами справи. Враховуючи наведене, суд виходить з наступного розрахунку: ДокументРозрахунок позивачаРозрахунок відповідача Посадовий оклад20583 грн. за 13 робочих днів у березні = 12741 грн.24700 грн. за 13 робочих днів у березні =15290 грн. Наказ № 130 від. 26.06.2017 р.20583 грн. за 13 робочих днів у березні = 12741 грн.Не визнається існування та відповідність колективному договору Наказ № 135 від 13.03.2020 р.20583 грн.24700 грн. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом з`ясовано, що в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство остаточний розрахунок з належних до сплати сум на час звернення до суду з позивачем не провело. Згідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Також правова позиція Верховного суду України викладена у справі № 6-2912цс16 від 18.01.2017 р. в якій зазначено, що відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку (Постанова ВСУ від 14.12.2016 року по справі № 428/7002/14-ц). Відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог представник позивача навела наступний розрахунок, згідно якого зазначила: січень 2020 року всього нараховано 41\~166, 00 гривень, за лютий 2020 року всього нараховано 61\~749, 00 гривень. Період затримки розрахунку при звільненні становить: 298 днів, що відповідає розрахунку днів затримки з 20.03.2020 року по 31.05.2021 року. У зв`язку з цим, середній заробіток становить: 102\~915, 00 гривень (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом 2 х місяців робочі календарні дні) :41 (відпрацьовані дні) =2\~510,12 гривень, що відповідно становить 748\~015, 76 гривень, які підлягають до стягнення. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що позивачем взято в розрахунок суму нарахованої матеріальної допомоги в січні 2020 року у розмірі: 20\~583 гривні 00 коп. (а.с.27). Однак, суд не погоджуються з наданим позивачем розрахунком виходячи з наступного. Обчислення середньої заробітної плати проводиться відповідно до Порядку № 100 затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок №100) згідно якого зазначено, якщо дата події, з якою пов`язаний розрахунок середньої заробітної плати, відбулась до 11.12.2020 року (включно), то застосовуються положення постанови № 100 без змін, внесених постановою № 1213. Таким чином, відповідно до постанови № 100, що діяла на час виниклих правовідносин зазначено: розділ ІІІ При обчислені середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Так, згідно п.4 Порядку зазначено: при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входить в обов`язки працівників (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачуються працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). З огляду на зазначений Порядок розрахунку середньої заробітної плати, судом не приймається до уваги розрахунок позивача, згідно якого позивач включила до середнього заробітку матеріальну допомогу у розмірі: 20\~583, 00 гривень. Методика нарахування середнього заробітку детально описана в постанові КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р № 100. Відповідно до ст. 27 ЗУ Про оплату праці за правилами, передбаченими розд.2 абз.3 постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р № 100, а також згідно п.32 Постанови пленуму ВСУ за №9 від 06.11.1992 р. Обчислення середньої заробітної плати для виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати проводиться виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Заробітна плата [PERSON] , за січень, лютий 2020 року, тобто останні два місяці, що передували звільненню становила 41\~166 гривень на місць (з урахуванням Наказу № 130 про встановлення 100% надбавки), таким чином суд виходить з наступного розрахунку: 82\~332 грн./41 робочі дні =2\~008 гривень 10 коп. в день *298 (робочі дні прострочення виплати по 31.05.2021 року) =598\~413 гривень 80 коп. заборгованість за невиплачену заробітну плату. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Строк звернення до суду за середнім заробітком три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, фактично розрахувався з ним. Судом встановлено, що відповідач здійснив виплату звільненому працівнику, тобто позивачу у справі 20.05.2020 року, з позовом про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику позивач звернулась 10.08.2020 року, тобто в строки передбачені діючим законодавством. Судом не приймаються до уваги твердження представника відповідача та докази надані на спростування позовних вимог щодо неправомірності та невідповідності сум зазначених позивачем у розрахунку, зокрема висновок експерта № 21-3637/3638, оскільки при розгляді справи суд керується нормами КЗпП та висновками Верховного Суду, крім іншого, в ході розгляду справи представником відповідача не було надано жодного належного доказу про скасування наказу № 130 від 26.06.2017 року, саме лише посилання представника відповідача про невідповідність даного наказу Колективному договору не свідчить про його незаконність та не спростовує його дійсність, а відтак і не може бути підставою для його не прийняття до уваги та не прийняття до розрахунку сум виплат нарахованих за ним. Крім іншого, суд вважає за доцільне зазначити, що суд сприяв сторонам в надані доказів, як на підтвердження так і на спростування обставин позову, не перешкоджав учасникам провадження в їх праві на подання будь-яких доказів та подачу клопотання про їх витребування. Розгляд справи неодноразово було відкладено у зв`язку з поданими клопотаннями учасників провадження, в переважній більшості представника відповідачів для подання доказів, їх зібрання та ознайомлення з матеріалами справи. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Судом досліджуються заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, згідно яких представник відповідача зазначила, що сума витрат на правничу допомогу у розмірі: 63\~500 гривень для даної категорії справи є завищеною, справа не відноситься до категорії складних і не потребує значного часу для надання послуг. На підставі викладеного зазначила, що є підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Згідно додаткової угоди № 1 до Договору про надання правої допомоги від 25.05.2020 року сторонами визначені послуги та їх вартість, зокрема: підготовка заяви по суті справі в суді апеляційної інстанції (апеляційна скарга, відзив на апеляційну скаргу тощо) 20\~000 гривень; підготовка і подача інших заяв з процесуальних питань в судах апеляційної інстанції 10\~000 грн.; підготовка заяви по суті в суді касаційної інстанції (касаційна скарга тощо) 30 000 грн. Дослідивши додаткову угоду, суд з урахуванням заперечень на заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, дійшов висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі: 29\~000 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Таким чином, відповідно до ст.141 ЦПК України, ст.9 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1\~345 гривень 28 коп. з розрахунку задоволених позовних вимог 602 996, 62 грн. ( 602 996, 62 грн. *100%/752 598, 58 грн. = 80,1% ), що становить: 1 345 гривень 28 коп.

Outcome: partial