Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

Адвокат Білоконь О.Ю., діючи в інтересах [PERSON] , звернулася до суду із позовною заявою до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі по тексту Украерорух) про визнання неправомірним та скасування наказу про припинення виплати середнього заробітку/зобов`язання щодо виплат середнього заробітку. Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що [PERSON] працює у Дніпровському регіональному структурному підрозділі Украероруху (далі по тексту Дніпровське РСП Украероруху), займаючи посаду диспетчера управління повітряним рухом АДЦ Харків Дніпровського РСП. Починаючи з 10.03.2022 року, [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] . Відповідно до наказу Дніпровського РСП Украеароруху від 14.03.2022 року № 163/о [PERSON] був увільнений від роботи із збереженням місця роботи і посади на підприємстві та середнього заробітку. 19.07.2022 року Дніпровським РСП Украеароруху було видано наказ № 269/о, яким припинено нарахування і виплату середнього заробітку та визнано таким, що втратив чинність у частині збереження середнього заробітку наказ від 14.03.2022 року № 163/о. Оскаржуваний наказ прийнятий на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-ІХ (далі по тексту Закон 2352-ІХ), яким виключена гарантія щодо збереження за працівником середнього заробітку під час військової служби за призовом під час мобілізації. Однак, ці зміни були прийняті вже під час проходження [PERSON] військової служби та після його увільнення з роботи. У зв`язку з наведеним, адвокат Білоконь О.Ю., посилаючись на види дії закону у часі та рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 року №1-зп, від 09.02.1999 року №1-рп/99, від 05.04.2001 року № 3-рп/2001 та від 13.03.2012 року №6-рп/2012, вважає наказ Дніпровського РСП Украероруху від 19.07.2022 року № 269/о незаконним. З огляду на викладене, адвокат Білоконь О.Ю. просить визнати неправомірним та скасувати наказ Дніпровського РСП Украероруху «Про припинення виплати середнього заробітку на час призову на військову службу [PERSON] » за №269/о від 19.07.2022 року, зобов`язати Украерорух нараховувати та виплачувати середній заробіток на користь [PERSON] з 19.07.2022 року, а також стягнути з Украероруху на користь [PERSON] 10000 гривень витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги адвокатом. На підставі ухвали суду від 29.08.2022 року було відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Надано відповідачу 15-денний строк з дня отримання копії ухвали для подання відзиву на позов. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , про місце, дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, шляхом надсилання ухвали суду про відкриття провадження у справі через систему «Електронний суд», а також на електронну пошту позивача, вказану у позовній заяві. Відповідач Украерорух про місце, дату та час розгляду справи було повідомлене належним чином, шляхом надсилання ухвали суду про відкриття провадження у справі через систему «Електронний суд». Відзиву чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подало. Суд, дослідивши матеріали позовної заяви та надані докази, встановив наступні обставини справи. Згідно копії витягу з наказу директора Дніпровського РСП Украероруху Керівника структурних підрозділів Східного регіону Олександра Струтинського від 14.03.2022 року №163/о «З особового складу», [PERSON] увільнено від роботи, з 10.03.2022 року, у зв`язку з прийняттям на військову службу відповідно до мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом із збереженням за ним на підприємстві робочого місця, посади та середнього заробітку на період проходження військової служби, згідно ст.119 КзПП України. Відповідно до наказу директора Дніпровського РСП Украероруху Керівника структурних підрозділів Східного регіону Олександра Струтинського від 19.07.2022 року №269/о «Про припинення виплати середнього заробітку на час призову на військову службу [PERSON] », починаючи з 19.07.2022 року [PERSON] припинено нарахування і виплату середнього заробітку. Окрім цього, пунктом 2 наказу визнано таким, що втратив чинність з 19.07.2022 року, у частині збереження середнього заробітку, наказ від 14.03.2022 року № 163/о «Про увільнення від роботи на час призову на військову службу [PERSON] » Відповідно до довідки командира військової частини [NUMBER] [PERSON] , [PERSON] , з 10.03.2022 року перебуває на військовій службі. З копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 02.12.2011 року та серії [NUMBER] від 28.03.2017 року вбачається, що [PERSON] є батьком дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Окрім цього, до позовної заяви долучено докази, які підтверджують повноваження адвоката Білоконь О.Ю., а також витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги адвокатом. Вирішуючи заявлені адвокатом Білоконь О.Ю. позовні вимоги, суд вважає за необхідне зазначити наступне. З позовної заяви вбачається, що сторона позивача не заперечує того факту, що середній заробіток [PERSON] до 19.07.2022 року нарахований та виплачений відповідачем в повному обсязі. Разом з цим, обґрунтовуючи позов, адвокат Білоконь О.Ю. вказує, що відповідач неправильно застосував норми законодавства України, зокрема положення Закону України №2352-ІХ, які розповсюджуються лише на осіб, які призвані на військову службу після набрання ним чинності. Проте [PERSON] , вказані норми не стосуються, оскільки він прийнятий на військову службу до прийняття Закону, отже спірний наказ прийнятий безпідставно, тому є протиправним та підлягає скасуванню. Однак, з такими твердженнями адвоката Білоконь О.Ю. суд погодитись не може з огляду на наступне. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно з частиною 3 статті 119 КЗпП України, у редакції, яка діяла станом на 10.03.2022 року, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Загальновідомим є той факт, що 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на даний час. Отже, починаючи з 24.02.2022 року в Україні діє режим особливого періоду, визначений ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Законом України №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022 року, у ч.3 ст.119 КзПП внесено зміни, а саме слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада". Тобто, починаючи з 19.07.2022 року за працівниками, які призвані на військову службу зберігається місце роботи і посада, проте не зберігається середній заробіток. Таким чином, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку зберігається включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом. При цьому, суд не погоджується з позицією представника позивача стосовно дії в часі норми права про незастосування ч.3 ст.119 КЗпП України до трудових відносин, які виникли до внесення змін до цієї статті, тобто до 19.07.2022 року. Так, відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Конституційний Суд України у своїх рішеннях висловлював юридичну позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів: закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13\~травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 5-рп/2012, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). В абзацах четвертому та п`ятому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019, Конституційний Суд України зазначає наступне: «Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.» З наведеного можна зробити висновок, що положення ч.3 ст.119 КзПП, у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19.07.2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом №2352-ІХ, яким внесено зміни до цієї статті. Починаючи з 19.07.2022 року, відповідач був позбавлений права зберігати за [PERSON] середній заробіток, оскільки відповідні положення ч.3 ст.119 КзПП були вилучені. При цьому, видача відповідачем оспорюваного наказу була спрямована на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог закону. У позовній заяві адвокат Білоконь О.Ю. також зазначає, що застосовуючи безпідставно спірні норми до правовідносин із позивачем, відповідач поставив його у залежність від несприятливих змін, які значно погіршують становище позивача, який має сім`ю та двох дітей, і призвели до невідповідності умовам, що існували на час призову до воєнної служби. Проте з такими твердженнями адвоката Білоконь О.Ю., суд також не може погодитися у зв`язку з тим, що Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Пунктом 1 вказаної постанови установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Таким чином позивачу, який перебуває на військовій службі, щомісячно виплачується додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень, отже твердження адвоката Білоконь О.Ю., про те, що у зв`язку з прийняттям відповідачем оспорюваного наказу, значно погіршилось становище [PERSON] , є безпідставними. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідач, видаючи наказ № 269/о від 19.07.2022 року про зупинення нарахування середнього заробітку позивачу [PERSON] на період проходження ним військової служби, діяв відповідно до вимог чинного законодавства, тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed