Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, вказуючи, що [INFO] померла її мати - [PERSON] , [INFO] . Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме земельні ділянки площею 2,88 га та 2,82 га, що знаходяться на території Давидівської сільської ради Хорошівського району Житомирської області. 7 вересня 2016 року її мати [PERSON] склала заповіт, згідно з яким все належне їй майно на час смерті заповідала позивачу. Вказала, що в травні 2018 року її мати зламала ліву рука та потребувала стороннього догляду, а 27.08.2018 подарувала позивачу будинок по [ADDRESS] . В грудні 2018 року позивач переїхала до вказаного будинку, оскільки внаслідок похилого віку та стану здоров`я мати потребувала стороннього догляду та з того часу і до дня смерті [PERSON] вона постійно проживала у вказаному будинку разом з матір`ю. Позивач звернулася до Хорошівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. Позивач вважає, що відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України вона прийняла спадщину після смерті матері, оскільки постійно з нею проживала, має право на спадкове майно у вигляді земельних ділянок, що належали її матері, а в зв`язку з наявністю спору з іншими спадкоємцями не може оформити свої спадкові права. Позивач просить суд встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] , а також визнати за [PERSON] право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,88 га з кадастровим номером 1821181200:02:002:0157 та площею 2,82 га з кадастровим номером 1821181200:02:002:0156, що знаходяться на території Давидівської сільської ради Хорошівського району Житомирської області в порядку спадкування після смерті [PERSON] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] направили до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що позовні вимоги не визнають в повному обсязі та вважають їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті матері у встановлений законом строк, 04.09.2020 подавши відповідну заяву до нотаріальної контори. Вказують, що позивач зареєстрована та постійно проживала зі своєю сім`єю у [ADDRESS] , що підтверджується відміткою у паспорті, твердження позивача про факт постійного проживання із спадкодавцем [PERSON] з грудня 2018 року по день її смерті [INFO] без реєстрації спростовується відомостями, зазначеними в довідці №508 від 23.10.2020, виданої виконавчим комітетом Хорошівської селищної ради Житомирської області на вимогу позивача та долученої до матеріалів спадкової справи №61/2020. На думку відповідачів довідка від 12.02.2021 №96, видана виконавчим комітетом Хорошівської селищної ради Житомирської області не є належним та допустимим доказом та не може бути використана як доказ того, що позивач постійно проживала разом із спадкодавцем. Щодо вимог про визнання права власності на земельні ділянки також заперечують, зазначаючи, що вони є відповідачами першої черги за законом з обов`язковою часткою у спадщині після смерті матері - [PERSON] та мають право на вказане спадкове майно, натомість позивач спадщину не прийняла. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити. Позивач додатково зазначила, що 25.12.2018 її мати [PERSON] внаслідок хвороби впала у свому будинку та не відчиняла двері, в зв`язку з чим сусіди зателефонували позивачу і з того часу позивач постійно проживала разом з мамою в [ADDRESS] , доглядала її, оскільки мати хворіла та не могла себе самостійно обходити, готувати їжу, прати білизну та проживала там без реєстрації до дня смерті матері [INFO] , після чого організувала та здійснила її поховання. Позивач вказала, що в цей час перебувала на пенсії і не працювала, лише інколи на день з метою відвідування лікаря чи випрати речі їздила до м. Житомира, де продовжував працювати і проживати її чоловік, після чого поверталась до матері, в цей час її на день підміняв чоловік [PERSON] . Вказала, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з грудня 2018 року рідко приїзжали до с. Давидівка, до матері не навідувалися та залишалися на ночівлю у сестри [PERSON] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, зазначили, що селищною радою 23.10.2020 спадкоємцям померлої [PERSON] видано довідку про те, що ніхто зі спадкодавцем не був прописаний та не проживав, позивачка постійно з матір`ю в [ADDRESS] не проживала, на вихідні постійно їздила до дому у м. Житомир, де і була зареєстрована. Відповідач [PERSON] зазначив, що час від часу приїзжжав з м. Києва до с. Давидівка на декілька днів, але через конфлікт із позивачем в будинку матері не ночував, а залишався у меньшої сестри [PERSON] , ввостаннє приходив до матері у липні 2019 року. Відповідач [PERSON] також зазначила, що через неприязні відносини із позивачем ввостаннє була в будинку матері в [ADDRESS] у липні 2018 року. Відповідач [PERSON] , яка є спадкоємицею померлого [PERSON] в судове засідання не прибула, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги [PERSON] не визнає та просить у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції положень Закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією ( 254к/96-ВР ), законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Вказані висновки щодо розмежування фактичного місця проживання та місця його реєстрації викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] у с. Давидівка Хорошівського району, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Згідно копії заповіту від 07.09.2016 року [PERSON] все належне їй майно заповідала [PERSON] , яка є дочкою спадкодавця [PERSON] . Згідно копій державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯЕ №739175 і серії ЯА №880138 [PERSON] , яка померла [INFO] належать земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,88 га з кадастровим номером 1821181200:02:002:0157 та площею 2,82 га з кадастровим номером 1821181200:02:002:0156, що знаходяться на території Давидівської сільської ради Хорошівського району Житомирської області. Відповідно до копії паспорту позивача, [PERSON] з 17 лютого 1989 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Проте, із довідок виконавчого комітету Хорошівської селищної ради №500 від 21.10.2020 (а.сп. 141) та №96 від 12.02.2021 року (а.сп. 25) слідує, що [PERSON] проживала без реєстрації з грудня 2018 року по 04.04.2020 року разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , здійснювала за нею догляд та спільно вели господарство, що підтверджено підписами свідків [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки КНП «Хорошівська лікарня» №01/927 від 14.07.2021, виданої позивачу, [PERSON] , 1931 року дійсно знаходилась на лікуванні у лікаря травматолога з 14.05.2019 по 30.06.2019 року з діагнозом «Закритий перелом лівої променевої кістки з незначним зміщенням уламків», хвора потребувала стороннього догляду. З довідки сімейного лікаря КНП «Хорошівська лікарня» [PERSON] , виданої позивачу 09.09.2021, вбачається, що [PERSON] дійсно доглядала за тяжкохворою мамою [PERSON] , 1931 року народження, с. Давидівка Хорошівського району з 25.12.2018 по дату смерті - [INFO] . Як пояснили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які проживають по [ADDRESS] поряд з будинком померлої [PERSON] , позивач дійсно постійно проживала та доглядала свою матір з грудня 2018 року до дня її смерті у квітні 2020 року. Свідки підтвердили пояснення позивачки про те, що 25.12.2018 її мати [PERSON] внаслідок хвороби впала у свому будинку та не відчиняла двері, в зв`язку з чим вони зателефонували позивачу і з того часу позивач постійно проживала разом з мамою в [ADDRESS] , доглядала її, оскільки мати хворіла та не могла себе самостійно обходити, обробляти город, ходити до магазину, готувати їжу, прати білизну. Свідки часто заходили до [PERSON] та там постійно була [PERSON] , яка проживала з матір`ю, у будинку знаходилися речі позивача, вона й обробляла присадибну земельну ділянку. Позивач могла інколи поїхати до Житомира на день чи два і відразу поверталась до с. Давидівка і в цей час [PERSON] підміняв її чоловік [PERSON] . Інших дітей померлої [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] з грудня 2018 року свідки у будинку [PERSON] не бачили, а відповідача [PERSON] - бачили всього декілька разів і то останній на ночівлю у будинку матері не залишався. Допитаний свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач та відповідачі є її двоюрідними братом і сестрами, оскільки її матір, що проживала у с. Давидівка була рідною сестрою померлої [PERSON] . Як були живі мати свідка та [PERSON] свідок приїзжаючи до с. Давидівка часто заходила провідати свою тітку. Після смерті матері у жовтні 2018 року свідок час від часу (десь раз на три місяці) приїзжала до с. Давидівка на могилу матері та обов`язково заходила до своєї тітки [PERSON] . Кожного разу разом з [PERSON] була її дочка [PERSON] , яка доглядала матір та проживала з нею у цьому будинку, оскільки [PERSON] хворіла та вже не могла себе обходити і навіть нормально ходити. Крім того, свідок постійно щотижня спілкувалась із позивачем по телефону та остання розповідала свідку. що вона перебуває у с. Давидівка у своєї матері. Свідок [PERSON] пояснила, що працює старостою с. Давидівка та селищна рада за зверненням спадкоємців видає довідки про реєстрацію і проживання спадкодавців. Обставин видачі довідок після смерті [PERSON] , які частково мають суперечності щодо проживання із спадкодавцем без реєстрації [PERSON] на даний час вже не пам`ятає. Вказала, що [PERSON] дійсно була зареєстрована у [ADDRESS] сама, проте вона з кінця 2018 року часом провідувала її та постійно в будинку бачила позивача або її чоловіка, [PERSON] ще могла трохи ходити, присадибна ділянка оброблялася, але [PERSON] свідок на городі не бачила. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона ходила до матері [PERSON] та допомогала їй, постійно спілкувалася з мамою, позивачка не проживала постійно з матірю, так як їздила на вихідні до міста Житомира для закупок та по своїх справах, закривала матір у хаті. У подальшому свідок пояснила, що у червні 2019 року позивачка вигнала її з будинку матері, погрожуючи палкою та вона більше не приходила до матері, так як позивач її не пускала. На уточнюючі запитання представника позивача та суду свідок пояснила, що коли ввостаннє спілкувалася з матірю не пам`ятає, якими хворобали вона хворіла та коли померла також не пам`ятає. З спадкової справи №61/2020 до майна померлої [PERSON] вбачається, що вона, заведена у зв`язку з подачею заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від її дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які прийняли спадщину. На момент звернення до суду з даним позовом та відкриття провадження [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті №00035582702 від 17.05.2022. Згідно матеріалів спадкової справи №10/2022, заведеною приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Присяжнюк О.М., стосовно майна померлого [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини звернулась його дочка [PERSON] . Позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , згідно ст.1223 ЦК України, однак вона не прийняла спадщину за заповітом після смерті спадкодавця, у строк встановлений ст. 1270 ЦК України, тому позивачу [PERSON] постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №76/02-31 від 04.02.2021 року державного нотаріуса Хорошівської державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку із пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини, встановленого чинним законодавством України. Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Як встановлено в ході судового розгляду та підтверджено показаннями свідків, довідкою виконавчого комітету Хорошівської селищної ради №96 від 12.02.2021, довідками КНП «Хорошівська лікарня» позивач постійно з грудня 2018 року та до дня її смерті [INFO] проживала разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , здійснювала за нею догляд. При чому з матеріалів справи вбачається, що таке проживання має ознаки постійного, оскільки позивач, хоча й мала зареєстроване місце проживання у м. Житомирі, проте протягом тривалого періоду (з кінця 2018 по квітень 2020 року) там не працювала, догляд за членами сім`ї не здійснювала, натомість абсолютну більшість часу проживала саме в с. Давидівка, доглядаючи свою матір, та вела там домашнє господарство, обробляла присадибну ділянку. Посилання відповідачів на те, що факт постійного проживання позивача із спадкодавцем [PERSON] з грудня 2018 року по день її смерті [INFO] без реєстрації спростовується відомостями, зазначеними в довідці №508 від 23.10.2020, виданої виконавчим комітетом Хорошівської селищної ради Житомирської області на вимогу позивача та долученої до матеріалів спадкової справи №61/2020 суд до уваги не бере, оскільки вони спростовуються сукупністю наведених вище доказів, при цьому довідка №508 від 23.10.2020, як вбачається з її змісту, отримувалась та подавалась нотаріусу саме відповідачем [PERSON] , а не позивачем. Інших достатніх та достовірних доказів про те, що позивач не проживала постійно разом із своєю матірю у [ADDRESS] відповідачі не надали. Також, суд вважає не обгрунтованими доводи відповідачів про те, що довідка від 12.02.2021 №96, видана виконавчим комітетом Хорошівської селищної ради Житомирської області не є належним та допустимим доказом, оскільки остання у розумінні ч.2 ст. 76 ЦПК України є письмовим доказом, містить інформаціє щодо предмета доказування, зокрема місця постійного проживання позивача, видана уповноваженими посадовими особами органу місцевого самоврядування. Суд критично оцінює показання свідка [PERSON] щодо непроживання позивача з матірю у с. Давидівка, оскільки між ними існють неприязні відносини, показання свідка не конкретні та суперечливі, зокрема свідок не пам`ятає ні час останнього спілкування з матір`ю [PERSON] , ні її хвороби, ні навіть дати смерті, вказуючи, що постійно спілкувалася з матір`ю у подальшому зазначає, що з червня 2019 року не могла потрапити до будинку матері. При цьому показання свідка [PERSON] спростовуються показаннями свідків[PERSON] та [PERSON] , які проживаючи поряд, жодного разу з грудня 2018 року не бачили [PERSON] у будинку матері. Більше того, показання [PERSON] про те, що вона не могла потрапити до будинку матері оскільки [PERSON] не пускала її туди підтверджують ті обставини, що позивач дійсно постійно проживала разом з матір`ю, оскільки б в протилежному випадку свідок мала б змогу відвідувати свою матір [PERSON] . З огляду на вищевикладене, враховуючи встановлені судом обставини та дослідженні на їх підтвердження докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про встановлення факту постійного проживання [PERSON] , із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] . Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши та оцінивши докази щодо позовних вимог в частині визнання права власності на земельні ділянки в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в цій частині в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно положень ч.1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Прийняття спадщини може бути здійснено двома способами: шляхом подачі заяви до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України) та шляхом спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (ч.3 ст.1268 ЦК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику в справах про спадкування", зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Статтею 49 Закону України "Про нотаріат" передбачено випадки відмови нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, звертаючись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування нерухомого майна, позивач не врахувала, що указана функція перебуває в компетенції нотаріальних органів, а суд, в силу своїх повноважень може розглядати такий спір у разі відмови нотаріальних органів щодо видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності на майно в порядку спадкування. Тобто, зверненню позивача до суду з указаним позовом мало передувати вирішення питання про видачу позивачеві нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно - земельні ділянки, чого фактично не відбулося. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Позивачем не надано доказів відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину на нерухоме майно - земельні ділянки. При цьому, постанова державного нотаріуса Хорошівської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.02.2021 року №76/02-31 стосується виключно пропущення [PERSON] строків для прийняття спадщини у порядку ч.1 ст.1269 ЦК України та не містить відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, у тому числі з урахуванням встановленого судом факту постійного проживання позивача із спадкодавцем на час відкриття спадщини (ч.3 ст.1268 ЦК України). Окрім того, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, наявність заповіту, його дійсність, наявність осіб, які згідно із законом мають право на обов`язкову частку у спадщині. Таким чином, попри наявність заповіту [PERSON] на ім`я позивача нотаріус має перевірити його дійсність, а відповідно і застосування положень ЦК України про спадкування на підставі заповіту. Крім того, як вбачається з матеріалів спадкової справи, на час відкриття спадщини спадкоємці [PERSON] , [PERSON] були пенсіонерами, а спадкоємець [PERSON] - особою з інвалідністю та відповідно до ст. 1241 ЦК України вони мають право на обов`язкову частку у спадщині [PERSON] , в зв`язку з чим визнання права власності на земельні ділянки за позивачем буде порушенням прав інших спадкоємців. Позивач не врахувала вказані вище законодавчі норми та звернулась до суду одразу за визнанням права власності на спадкове майно, при цьому не вирішивши питання щодо прийняття спадщини у позасудовому порядку. Аналіз наведених норм права та встановлених при судовому розгляді обставин справи дає можливість зробити висновок про те, що заявлені позовні вимоги про визнання права власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,88 га з кадастровим номером 1821181200:02:002:0157 та площею 2,82 га з кадастровим номером 1821181200:02:002:0156, що знаходяться на території Давидівської сільської ради Хорошівського району Житомирської області в порядку спадкування після смерті [PERSON] за позивачем є передчасними та не обгрунтованими і не підлягають задоволенню. Відтак, у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial