Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

У січні 2022 року до суду надійшла позовна заява позивача, у якій він просить суд усунути йому перешкоди в користуванні власністю, шляхом знаття з реєстраційного обліку [PERSON] ,\~ [INFO] , з квартири [ADDRESS] , обґрунтовуючи свою вимогу тим, що остання у спірній квартирі не проживає більше шести місяців, не оплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участь у спільному побуті, тому на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України втратила право користування нею. Ухвалою суду від 19.01.2022 року було відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 19.10.2022 року від відповідача надійшла відповідь на позовну заяву, в якій відповідач просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що позивач перешкоджав їй у користуванні житловим приміщенням, змінив замки, не віддає речі, що залишились в квартирі. Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просить позов задовольнити з підстав, що викладені у ньому, розгляд справи провести за його відсутності. В судовому засіданні відповідач обставини викладені у відзиви підтримала, просила відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. У даному випадку саме норми ст. 405 ЦК України підлягають застосуванню для вирішення даного спору. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , відповідно до договору дарування квартири від 17.02.1998 року, набув право власності на квартиру [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорною О.В. реєстраційний № 660. В спірній квартирі на цей час, окрім позивача, зареєстровані його донька - [PERSON] , 1999 р.н., що підтверджується відміткою в паспорті громадянина України [NUMBER] , а також колишня дружина - [PERSON] , з якою 06.05.2003 року шлюб розірвано, що підтверджується відміткою в паспорті громадянина України [NUMBER] . Актом про не проживання та відсутність особистих речей від 13.01.2022 року, встановлено що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . За цією адресою зареєстрована [PERSON] , 1978 року народження, котра з 2003 року за вказаною адресою не проживає, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей не виявлено, спального місця та інших ознак, котрі вказують на фактичне проживання за вказаною адресою не має. Відповідно до ст.ст. 30, 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 319, 321\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 383\~ЦК України власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усік суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно\~ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення\~статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК України\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346\~ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Крім того, відповідно до ст. 68\~Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Відповідно до ст. 7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстраційного обліку міста проживання здійснюється протягом семи діб на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Конституцією України\~(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475\\97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що розглядаючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме житловим приміщенням, слід звертати увагу, що реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, питання про зняття з реєстрації колишніх членів сім`ї власника будинку залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому будинку (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється нормами ЖК УРСР та \~ЦК (статтями 71, 72, 156 ЖК УРСР\~та\~статтею 405 ЦК). У відповідності з приписами частини 2\~статті 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Як зазначено у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.12.2014 року у справі № 6-35436 св14 за наявності рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням окремого рішення суду щодо зняття особи з реєстрації місця проживання не потребується. Згідно статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем [PERSON] \~не доведено\~належними та\~допустимими доказами\~факту перешкоджання\~з боку\~позивача [PERSON] \~у користуванні\~житловим приміщенням,\~перебування в квартирі [ADDRESS] її особистих речей. Таким чином, відповідач квартирою не користується без поважних причин протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача. З огляду\~на те,\~що обставини,\~на які\~посилався позивач,\~знайшли своє\~підтвердження під\~час судового\~розгляду,\~не спростовані\~відповідачем,суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved