Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» про стягнення заборгованості з орендної плати, обов`язкового викупного платежу та розірвання договору оренди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власницею станції заряджання електромобілів змінного струму «Пристрої зарядні для електромобілів типу УЗЕ, код ДКПП 27.11.50-33.00» клас 1, тип 1, тип системи заземлення TN-S, електроживлення станції здійснюється від трьохфазної п`ятипровідної мережі змінного струму з номінальною напругою 380, частотою (50+-1) Гц), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 31 жовтня 2019 року між нею та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу обладнання № 31-10-2019-2/1 та договір оренди вищевказаного обладнання з обов`язковим викупом № 31-10-2019-2/2 зі сплатою орендної плати в розмірі 2 % в місяць від вартості обладнання. Термін оренди складає один рік з моменту прийняття об`єкту оренди, а саме до 31 жовтня 2020 року. 26 серпня 2020 року представником позивача подано до офісу відповідача заяву про повідомлення орендаря щодо небажання продовжувати дію вказаного договору та з проханням викупити обладнання за 5 000 дол. США, а також сплатити платежі оренди за 1 рік користування в розмірі 1 341 дол. США, яку було отримано відповідачем наручно, однак грошові кошти не були виплачені [PERSON] . Таким чином, орендар свої зобов`язання за договором від 31 жовтня 2019 року № 31-10-2019-2/2 не виконав, не виплачує кошти як за обладнання, так і за його використання, тому позивач звернулася до суду з указаним позовом. Ураховуючи викладене, позивач просила розірвати договір оренди від 31 жовтня 2019 року № 31-10-2019-2/2 та стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати, яка утворилась станом на 28 лютого 2021 року в сумі 1 863,70 дол. США, зі сплати вартості обладнання у зв`язку з обов`язковим викупом в сумі 5 000 дол. США. Ухвалою Приморського районного суду міста Києва від 04 березня 2021 року вказану справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 квітня 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року за вказаним вище позовом відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та встановлено відповідачеві 15-денний термін для подання відзиву. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивача, в якій зазначила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення та просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив. Крім того, у встановлений судом строк, своїм правом на подання відзиву не скористався, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що позивач є власницею станції заряджання електромобілів змінного струму «Пристрої зарядні для електромобілів типу УЗЕ, код ДКПП 27.11.50-33.00» клас 1, тип 1, тип системи заземлення TN-S, електроживлення станції здійснюється від трьохфазної п`ятипровідної мережі змінного струму з номінальною напругою 380, частотою (50+-1) Гц), яка введена в експлуатацію та знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Драгоманова, 38, що підтверджується договором купівлі-продажу обладнання від 31 жовтня 2019 року № 31-10-2019-2/1, укладеними між позивачем та відповідачем, а також специфікацією № 1 до нього (а. с. 12-16). 31 жовтня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди обладнання з обов`язковим викупом № 31-10-2019-2/2 (а. с. 17-20). Відповідно до пункту 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування з зобов`язанням обов`язкового викупу наступне майно (обладнання): зарядні пристрої (станції) для електромобілів з характеристиками, визначеними у Специфікації, що є додатком до даного договору у кількості 1 (одна). Пунктом 1.1.1. встановлено, що загальна вартість об`єктів оренди становить 125 000 гривень, що на дату укладання договору становить 5 000 доларів США. Згідно з пунктом 3.1. договору термін оренди складає 1 рік з моменту прийняття об`єкту оренди, а саме до 31 жовтня 2020 року. Відповідно до пункту 4.1. договору розмір орендної плати за весь об`єкт, що орендується, у цілому складає 2% в місяць від суми, яка вказана п. 1.1.1. даного договору, з щомісячною капіталізацією, а саме: кожного місяця, протягом строку користування Об`єктом оренди відсоток включає в себе суму капіталізації відповідно до пункту 4.3. Договору. Пунктом 4.2. встановлено, що дата повернення всієї загальної суми орендних платежів (відсотків) за рік, та обов`язкового викупного платежу має відбутися до 31 жовтня 2020 року. Згідно з пунктом 4.3. договору сума щомісячних нарахованих відсотків, яка підлягає виплаті щомісяця капіталізується (рефінансується) шляхом додавання до загальної суми обов`язкового викупного платежу у розмірі 1 341 доларів США до суми орендних платежів нарахованих за попередні періоди і підлягає виплаті 31 жовтня 2020 року. Згідно з пунктом 6.1. договору встановлено, що об`єкт оренди вважається переданим в оренду і повернутим з оренди з моменту підписання даного договору та відповідної специфікації об`єкта оренди. Пунктом 8.1. вказаного договору визначено, що орендар зобов`язується викупити об`єкт оренди в кінці строку дії цього договору, або достроково в будь-який час на вимогу орендодавця, за умови письмового повідомлення орендодавцем орендаря на поштову адресу, або подання особисто, під розпис про вручення повідомлення уповноваженій особі (працівнику) орендаря за реквізитами, визначеними у цьому договору не пізніше ніж за 2 (два) місяці до дати обов`язкового викупу. Право власності на майно, що є об`єктом оренди, у такому разі переходить до Орендаря після сплати останнім Орендодавцю повної суми орендної плати, нарахованої відповідно до умов цього договору, та всієї суми обов`язкового викупного платежу в гривні, еквівалентної 5 000 дол. США, за офіційним курсом НБУ на день повернення коштів. Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Таким чином, враховуючи, що вищевказана зарядна станція на праві власності належать [PERSON] то її вимоги щодо повернення орендної плати ґрунтуються на нормах закону. Згідно з частинами першою, п`ятою статті 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Як вже встановлено судом, відповідно до пункту 4.2. договору дата повернення всієї загальної суми орендних платежів (відсотків) за рік, та обов`язкового викупного платежу має відбутися до 31 жовтня 2020 року. Згідно з пунктом 4.3. договору сума щомісячних нарахованих відсотків, яка підлягає виплаті щомісяця капіталізується (рефінансується) шляхом додавання до загальної суми обов`язкового викупного платежу у розмірі 1 341 доларів США до суми орендних платежів нарахованих за попередні періоди і підлягає виплаті 31 жовтня 2020 року. Так, відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Водночас позивачем, 26 серпня 2020 року до офісу відповідача подано повідомлення, в якому, відповідно до пункту 8.1. договору від 31 жовтня 2019 року № 31-10-2019-2/2, позивач просить викупити орендоване обладнання за ціною 5 000 доларів США, а також сплатити орендні платежі за рік користування обладнання у розмірі 1 341 дол. США. Крім того в цьому повідомленні позивач зазначила про небажання продовжувати дію договору оренди. Повідомлення було отримано відповідачем наручно 26 серпня 2020 року, про що свідчить відмітка про його прийняття із зазначенням дати та проставленням підпису, однак відповідач жодним чином не відреагував на вказане повідомлення (а. с. 24). Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] вказувала на те, що ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» допустило заборгованість із орендної плати та не викупило об`єкти оренди, у зв`язку з чим просила стягнути заборгованість за період з 31 жовтня 2019 року по 31 жовтня 2020 року та з 31 жовтня 2020 року по 28 лютого 2021 року в сумі 1 863,70 дол. США, а також заборгованість зі сплати вартості обладнання у зв`язку з обов`язковим викупом в сумі 5 000 дол. США. Враховуючи вищевикладене, а також, що позивачем було передано відповідачу повідомлення про бажання розірвати укладений договір оренди та отримати належні їй виплати у строк, передбачений договором, на які останній жодним чином не відреагував, відповідач не надав відзиву до суду, чим приведені позивачем обставини не спростував, доказів належного виконання взятих зобов`язань перед позивачем за умовами договору не надав, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення заборгованості. Так, розмір заборгованості з орендної плати за договором від 31 жовтня 20219 року № 31-10-2019-2/2 за період з 31 жовтня 2019 року по 28 лютого 2021 року складає 1 863,70 дол. США, розмір заборгованості зі сплати обов`язкового викупного платежу становить 5 000 долю США, а всього - 6 863,70 дол. США. Правильність нарахованих позивачем сум орендної плати судом перевірена. Що стосується позовних вимог про розірвання договору оренди обладнання з обов`язковим викупом від 31 жовтня 2019 року № 31-10-2019-2/2, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Такий правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво). Частиною п`ятою статті 653 ЦК України визначено, якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. З огляду на викладене, оскільки відповідач не виконав зобов`язання по оплаті орендної плати та виплаті обов`язкового викупного платежу, що позбавило позивача того, на що вона розраховувала при укладенні договору, тобто було допущено істотне порушення договору, суд приходить до висновку про задоволення позову також і в цій частині. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене вище, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження, відповідач доводів позивача про заборгованість не спростував, доказів сплати заборгованості не подав суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Крім того, суд звертає увагу, що зобов`язання між сторонами були визначені в доларах США, з вказівкою еквіваленту в національній валюті станом на день здійснення платежу. Про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), в яких зазначено, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Водночас, зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника (суми боргу в іноземній валюті з визначенням еквівалента суми боргу в національній валюті), вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19). Частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2 829,80 грн судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved