Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач через представника - [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача грошові кошти за договором позики - 3500 доларів США. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 18 квітня 2020 року між (надалі іменується "Позивач") [PERSON] та [PERSON] (надалі іменується "Відповідач") було укладено договір позики ( надалі Договір), згідно якого Позивач передав Відповідачу, а Відповідач отримав від Позивача 6500 доларів США. На підтвердження укладення договору позики, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, відповідач склав розписку , яка посвідчує факт передання йому відповідної грошової суми та умови повернення позики. В жовтні 2020 року відповідачем повернуто позивачу 3000 доларів США. На неодноразові вимоги Позивача Відповідач повністю гроші не повернув та наразі ухиляється від повернення позики. Неповернутою залишилася сума позики в розмірі 3500 доларів США. На 28 травня 2021 року відповідач повинен повернути позивачу 3500 доларів США, що становить 96341 грн. 00 коп. (3500 * 27,526) Згідно інформації із сайту НБУ України курс долара США на 28.05.2021 року: 1 долар США = 27,526грн. На підставі наведеного, основний борг по договору позики (розписки) від 18.04.2020 року складає 3500 доларів США, що становить 96341 гри. 00 кой., які відповідач зобов`язаний повернути позивачу. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 30.06.2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач та його представник не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав, не заперечуючи щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, суд доходить наступних висновків. Дослідивши матеріали справи, суд надходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 18 квітня 2020 року між (надалі іменується "Позивач") [PERSON] та [PERSON] (надалі іменується "Відповідач") було укладено договір позики ( надалі Договір), згідно якого Позивач передав Відповідачу, а Відповідач отримав від Позивача 6500 доларів США. На підтвердження укладення договору позики, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, відповідач склав розписку , яка посвідчує факт передання йому відповідної грошової суми та умови повернення позики. В жовтні 2020 року відповідачем повернуто позивачу 3000 доларів США. На неодноразові вимоги Позивача Відповідач повністю гроші не повернув та наразі ухиляється від повернення позики. Неповернутою залишилася сума позики в розмірі 3500 доларів США. На 28 травня 2021 року відповідач повинен повернути позивачу 3500 доларів США, що становить 96341 грн. 00 коп. (3500 * 27,526) Згідно інформації із сайту НБУ України курс долара США на 28.05.2021 року: 1 долар США = 27,526грн. На підставі наведеного, основний борг по договору позики (розписки) від 18.04.2020 року складає 3500 доларів США, що становить 96341 гри. 00 кой., які відповідач зобов`язаний повернути позивачу. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає про те, що між сторонами спору склалися правовідносини, що ґрунтуються на договорі позики, у звязку із невиконанням умов якого утворилась заборгованість у розмірі 3500 доларів США, сума процентів за договором позики у розмірі 6974, 20 грн, 3% річних за прострочення повернення позики у розмірі 388 грн. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17. Суд зазначає, що в обґрунтування своїх позовних вимог, позивачем надано в розпорядження суду копію розписки грошових зобовязань від 09.10.2020 року. У позовній заяві позивачем зазначено, що 18 квітня 2020 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач передав Відповідачу, а Відповідач отримав від Позивача 6500 доларів США. Однак, матеріали справи не містять оригінал розписки про отримання грошових коштів, від 09.10.2020 року. Ухвалою суду від 21.09.2022 року було витребувано оригінал розписки від 09.10.2020 року, оскільки стороною для суду не було надано. Таким чином, за відсутності в матеріалах справи письмових доказів, у суду відсутня можливість встановити наступні обставини: точну дату укладення між сторонами спору договору (договорів) позики; суму (суми) позики; строки/терміни повернення позики. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Врахувавши те, що на обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надав суду належні та допустимі докази, не довів їх переконливість, а також не довів наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення договору (договорів) позики, не пояснив відсутність документу, який би стверджував суми та дати передачі грошових коштів у позику відповідачу, суд надходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed