Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] та [PERSON] (далі Позивачі) звернулися до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації за місцем проживання та виселення. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що [PERSON] на праві приватної власності належить 5/6 частини домоволодіння [ADDRESS] , а [PERSON] 1/6 частини вищевказаного домоволодіння. Далі позивачі зазначають, що у вищевказаному будинку з 10.02.2005 року зареєстрований [PERSON] , але на протязі дуже тривалого часу вчиняє домашнє насильство фізичного, психологічного характеру по відношенню до позивачів, ніде офіційно не працює, постійного місця роботи не має та отримує нерегулярний дохід, гроші повністю витрачає на свої потреби та на придбання спиртних напоїв. Таким чином, своїми діями відповідач ставить себе та позивача [PERSON] особисто у скрутне матеріальне становище, оскільки позбавляє можливості заплатити за будинок та комунальні послуги, купувати товари першої необхідності, продукти харчування і одяг. На неодноразові прохання позивачів щодо знятися із реєстраційного обліку та подальшого виселення, відповідач ніяким чином не реагує, що свідчить про нехтування відповідачем законних вимог власників нерухомого майна. У зв`язку\~з вищевикладеним,\~позивачі змушені\~звернутися до\~суду та\~просити суд\~усунути їм,\~ [PERSON] та\~ [PERSON] ,\~у володінні,\~користуванні та\~розпорядженні \~домоволодінням [ADDRESS] ,\~шляхом зняття\~з реєстрації\~місця проживання\~ [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилався на ті обставини, що позивач [PERSON] спричиняє сварки на надуманих обставинах, одразу викликає поліцію і вказувала відповідача винних у них. Відповідач також зазначає, що він не має іншого нерухомого майна в якому міг би проживати та наразі проживає у знайомих, оскільки дохід отримує мінливий, сплачує аліменти на утримання дитини і не може орендувати житло. Також у встановлений в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні домоволодінням. В обґрунтування зустрічного позову така особа посилалась на ту обставину, що він, [PERSON] , проживає та зареєстрований у спірному будинку за адресою: [ADDRESS] , з 1980 років, як член сім`ї, син власника будинку, батька, який у 2011 році помер. На території домоволодіння за адресою: [ADDRESS] знаходиться два будинки, в одному проживає матір позивача, а в іншому він сам, який він підтримує у належному стані. Через карантин він постійно знаходиться вдома, а матір не втрачає нагоди вчиняє сварки з ним та створювала несприятливі умови для проживання, у зв`язку з чим, позивач змушений був проживати у знайомих. Далі позивач за зустрічним позовом зазначає, що 19.09.2020 року приїхавши додому, він не зміг потрапити до будинку, оскільки були змінені замки на вхідних дверях. Відповідач [PERSON] взагалі відмовлялась його пускати навіть на подвір`я, він змін потрапити до будинку лише після того як прибув екіпаж патрульної поліції. На прохання позивача та поліцейського надати другий ключ від дверей до будинку, де проживав відповідач, [PERSON] позивачу відмовила. [PERSON] зазначає, що він зараз проживає у знайомих, дохід отримує мінливий, сплачує аліменти на утримання дитини і не може орендувати житло. У зв`язку з чим, просить суд зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди йому, [PERSON] , у користуванні домоволодінням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та передати йому ключі від вхідних дверей вищевказаного домоволодіння. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивачі за первісним позовом в судове засідання не з`явилися, надали суду заяву в якій просять розглядати цивільну справу без їх участі, у задоволені зустрічного позову просять відмовити, первісні позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Представник відповідача за первісним позовом в судове засідання у задоволені первісного позову просить суд відмовити, зустрічні позовні вимоги підтримує та просить задовольнити з мотивів, що викладені у відзив на первісній позов та зустрічній позовній заяві. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи провести за його відсутності та винести рішення відповідно до чинного законодавства. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Протокольною ухвалою\~суду від\~12.07.2022\~року було задоволено заяву представника відповідача про виклик та допит свідків [PERSON] та [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 22.08.2022 року було відмовлено у задоволені клопотання про заміну свідків [PERSON] та [PERSON] на [PERSON] . Протокольною ухвалою\~суду від\~12.07.2022\~року було залучено зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні домоволодінням, та об`єднано її із первісним позовом в одне провадження. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення виходячи із наступного. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 5/6 частини домоволодіння [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, серія та номер: реєстр № 5-1303, виданий 04.12.2020 року Другою дніпровською державною нотаріальною конторою та на підставі свідоцтва про на спадщину, серія та номер: реєстр № 5-1304, виданий 04.12.2020 року Другою дніпровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 39535592 від 04.12.2020 року. Судом також встановлено, що [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/6 частини домоволодіння [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про на спадщину, серія та номер: реєстр № 5-1307, виданий 04.12.2020 року Другою дніпровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 39535605 від 04.12.2020 року. Матеріалами справи підтверджено, що всі сторони є зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 565 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб від 06.01.2021 року. Так само судом встановлена, а сторонами визнана та обставина, що станом да день звернення до суду із вказаними позовами та розгляду справи [PERSON] у такому домоволодіння фактично не проживає через систематичні сварки, що трапляються між сторонами і створення йому перешкод у доступі до такого житла із боку позивачів за первісним позовом. Зокрема, згідно Акту від 10.04.2021 року, підписаним сусідами [PERSON] , [PERSON] , та головою квартального комітету, власники домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] змінили замки на вхідних дверях та не пускають для проживання [PERSON] , який зареєстрований за вищевказаною адресою. Окрім цього, судом встановлено, що 05.09.2020 року до Єдиного обліку Новокодацького ВП за № 30095, 31828 зареєстровано повідомлення [PERSON] про те, що за адресою: [ADDRESS] , мати заявника [PERSON] не пускає його до дому та не дає забрати речі. За наслідком такого повідомлення [PERSON] до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувалась. Одночасно із цим судом встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2020 року (провадження 3/205/2683/20) [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування) та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 170 грн. 00 коп. Вказана постанова набула чинності у передбаченому процесуальним законом порядку. Зі змісту такої постанови вбачається, що [PERSON] 01.07.2020 року о 18 годині 00 хвилин, знаходячись за адресою: [ADDRESS] , вчинив сімейну сварку з матір`ю гр. [PERSON] , під час якої виражався нецензурною лайкою, чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру. Так само матеріалами справи підтверджено, що іншою постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.09.2020 року (провадження № 3/205/2541/20) [PERSON] також визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування), та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 170 грн. 00 коп. Вказана постанова також набула чинності у передбаченому процесуальним законом порядку. Зі змісту такої постанови вбачається, що [PERSON] 20.06.2020 року о 08.00 годин, 21.06.2020 року о 06.30 хвилин, знаходячись за адресою: [ADDRESS] , вчинив сімейну сварку з матір`ю гр. [PERSON] , під час якої виражався нецензурною лайкою, чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру. Оскільки позивачі оспорюють право на проживання відповідача за первісним позовом у спірному житловому приміщенні, а у свою чергу такий відповідач стверджує про протиправність дій позивачів, що обмежують йому доступ у вказане домоволодіння, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ст.\~317, ч. 1,\~2\~ст. ст.\~319,\~321 ЦК України\~власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається\~\~своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того,\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України\~передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.\~16,\~386,\~391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.\~379,\~382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Виходячи з порівняльного аналізу норм статтей\~383,\~321,391,\~405 ЦК України\~та статтей\~64,\~150,\~156 ЖК Української РСР, слід дійти висновку, що положення статтей\~381,\~391 ЦК України\~передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі й тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення\~статтей 405 ЦК України, статтей\~64,\~150,\~156 ЖК Української РСР\~регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Згідно з ч.1ст.405\~ЦК\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому, ця норма\~ЦК\~розміщена у главі 32 Кодексу, яка називається «Право користування чужим майном» (це право\~ст.401 ЦК\~називає сервітутом). Таким чином, на даний час цивільне законодавство передбачає, що члени сім`ї власника користуються жилим приміщенням на підставі сервітуту. Як наслідок, це означає, що щодо аналізу цього права, зокрема, підстав його виникнення та припинення, застосовуються усі положення Кодексу щодо сервітуту. Згідно зі\~ст.401 ЦК України\~право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з п.4 ч.1ст.406\~ЦК України\~сервітут може бути також припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. З аналізу вказаної норми матеріального закону вбачається, що припинення сервітуту має власник, а таке право пов`язане з тим, що встановлення сервітуту не повинно супроводжуватися значним обмеженням прав власника майна. При цьому право вимагати припинення такого сервітуту належить виключно власникові, а обставини які мають істотне значення, можуть полягати у порушенні договірних умов, використання всупереч досягнутим домовленостям, порушення меж користування, способу тощо. Також відповідно до\~ст. 71 ЖК України\~при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Одночасно із цим,\~\~ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Також згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання\~«справедливого балансу»\~між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року(заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16лютого 2017 року (заява № 43768/07). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи право на житло у конкретному місці без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її позбавлення такого права буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. В даному випадку, матеріалами справи підтверджено, що позивачі за первісним позовом набули право власності на вказане домоволодіння у відповідності до вимог чинного, на час такого набуття, законодавства. У той час як матеріалами справи підтверджено, що відповідач за первісним позовом, не є власником такого житлового приміщення, а є зареєстрованим за такою адресою як один з членів сім його власника. Одночасно із цим, наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач за первісним позовом систематично порушував правила співжиття з позивачами, застосовував психологічне насилля, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку. При цьому Заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача, зокрема бесіди і попередження, виявилися цілком безрезультатними та не привели до припинення виникнення конфліктних ситуацій між сторонами. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі "Левчук проти України", заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі "Левчук проти України", заява N 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України"). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах "Опуз" та "Талпіс").\~ Стаття 116 ЖК УРСР\~є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом. В даному випадку, матеріалами справи у вигляді вказаних постанов про адміністративне правопорушення підтверджена обставина того, що позивач за первісним позовом [PERSON] тільки протягом 2020 року двічі піддавалась з боку відповідача насильству психологічного характеру, на території вказаного домоволодіння, у випадку проживання там відповідача за первісним позовом, на постійній основі вчиняються сварки та конфлікті ситуації. Суд вказує, що обидва позивача є особами похилого віку, і вказана поведінка відповідача за первісним позовом безпосередньо впливають на стабільність їх фізичного та психологічного стану, і тому вони стосуються сфери їх приватного життя за змістом статті 8 Конвенції. Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі "Левчук проти України", заява N 17496/19). У пунктах 84, 85, 86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України» вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Підсумовуючи наведене , з урахуванням встановлених судом обставин, зокрема обставин того, що спірне домоволодіння на праві приватної власності належить виключно позивачам за первісним позовом, і вони не дають згоди на проживання у ній відповідача за первісним позовом, оскільки він систематичним порушенням правил соціального співжиття та вчиненням домашнього насильства, робить неможливим для інших проживання із ним на території одного домоволодіння, суд, з метою запобігти подальших випадків насильства щодо позивачів, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та припинення права користування відповідачем спірним житлом. Оцінюючи позбавлення права користування вказаним відповідачем таким житлом з на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, суд вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення переслідує легітимну мету, та буде відповідати позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист позивачів від домашнього насильства. Також суд зазначає, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, пред`явивши при цьому одночасно одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на жиле приміщення; 2) про позбавлення права користування жилим приміщенням; 3) про визнання фізичної особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України\~від 11\~грудня 2003\~року «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.\~7\~цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тобто рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, є самостійною підставою для зняття уповноваженим органом з реєстрації місця проживання фізичної особи. Оскільки в даному випадку судом вирішено питання щодо позбавлення Відповідачів права користування жилим приміщенням, то і похідна позовна вимога стосовно зняття вказаних осіб з реєстраційного обліку підлягає задоволенню. Адже факт реєстрації Відповідачів за вказаною адресою з-за відсутності у таких осіб права користуватись таким житлом є обмеженням для Позивача у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У зв`язку із чим суд доходить висновку про необхідність усунення [PERSON] та [PERSON] перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні домоволодінням [ADDRESS] , шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Що стосується позовних вимог саме про виселення відповідача, то окремому задоволенню ці вимоги не підлягають, оскільки такий відповідач вже фактично не проживає у спірному домоволодінні, а відтак безпосередньо позбавлення його права користування таким житлом є достатнім та ефективним засобом захисту порушених прав позивачів за первісним позовом. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні домоволодінням, то в їх задоволені необхідно відмовити оскільки такі вимоги є взаємовиключними із вимогами за первісним позовом, які судом задоволені. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Оскільки у задоволені позовних вимог за зустрічним позовом було відмовлено, тому суд вважає, сплачений судовий збір слід покласти на позивача за таким позовом. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Первісні позовні вимоги були задоволені частково, а тому з відповідача на користь позивачів необхідно стягнути пропорційно до розміру задоволених позовних вимог витрати по сплаті судового збору у розмірі 454 грн. 00 коп., тобто по 227 грн. на кожного позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial