Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

23 лютого 2022 року до приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , в якій він просить суд стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕТЕХНО» на свою користь грошові кошти, сплачені позивачем за електросамокат Like.Bike Solo Black та SafeWay All Inclusive плюс у розмірі 26\~998 (двадцять шість тисяч дев`ятсот дев`яносто вісім) гривень 80 копійок; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕТЕХНО» на свою користь грошову компенсацію спричиненої моральної шкоди у розмірі 10\~000 (десять тисяч) гривень та збитки вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у загальному розмірі 25 5000 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот) гривень За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 28 лютого 2022 року позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Цетехно» про захист прав споживачів, стягнення шкоди та спричинених збитків було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та встановлено спрощений порядок розгляду справи без виклику сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 278 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 178 ЦПК України, заперечення проти позову відповідач викладає у відзиві. Подання заяв по суті, до яких ч. 2 ст. 174 ЦПК України, відносить і відзив, є правом особи. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, а тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У зв`язку із вище викладеним, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить таких висновків. Судом було встановлено, що 26 червня 2021 року позивачем у магазині «ЦИТРУС», який розташований за адресою: м. Київ, вул. Олександра Мишуги, буд. 4 (ТРЦ «Пирадида»), продавцем якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ЦЕТЕХНО» було придбано електросамокат Like.Bike Solo Black та SafeWay All Inclusive плюс вартістю 26\~998,80 грн. позивачем була сплачена вказана сума, що підтверджується копією фіскального чеку № 81903 від 22.06.2021. Як зазначає позивач, за рахунок власних коштів ним було сплачено 1000 грн., а сума у розмірі 25\~998,80 грн. сплачена за рахунок кредитних коштів, наданих АТ «Укрсиббанк» на підставі Договору про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № [NUMBER] , укладеного між АТ «Укрсиббанк» та [PERSON] 22 червня 2021 року. У процесі користування придбаним товаром, позивачем було виявлено його недолік, який полягав у тому, що пристрій не вмикався, а тому він змушений був 2 липня 2021 року звернутися до ТОВ «ЦЕТЕХНО» для вирішення проблеми. Представник відповідача пояснив позивачеві, що придбаний ним електросамокат буде направлено до авторизованого сервісного сервісного центру для діагностики та ремонту. У позивача забрали електросамокат, про що було складено Акт приймання товару на експертизу/ремонт № КП000000413 від 02.07.2021 року, підписаний позивачем та представником магазину «ЦИТРУС». Представник магазину запевнив позивача, що діагностика та ремонт вказаного товару займає не більше 18 днів, однак коли після спливу вказаного часу позивач звернувся до магазину «ЦИТРУС» з метою забрати свій електросамокат, йому повідомили, що товар ще знаходиться на ремонті, оскільки необхідні для ремонту деталі відсутні і їх необхідно замовляти за кордоном. У подальшому позивач неодноразово звертався до представників магазину «ЦИТРСУС» задля отримання відомостей про ремонт придбаного ним товару, однак йому весь час відповідали, що очікують потрібні деталі. Таким чином, станом на дату подання позовної заяви електросамокат, придбаний позивачем, знаходиться у магазині «ЦИТРУС», сплачені за придбання вказаного товару коштів позивачеві не повернуті також не були. Задля вирішення вказаного конфлікту, позивач звертався з письмовими претензіями до магазину «ЦИТРУС», у якому було придбано електросамокат Like.Bike Solo Black та SafeWay All Inclusive плюс та до безросереднього продавця вказаного товару Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕТЕХНО», однак відповідей на них станом на час подання позовної заяви ним отримано не було. Таким чином позивач, вважаючи, що його право як споживача, було грубо порушено відповідачем та враховуючи неможливість досудового врегулювання спору, [PERSON] змушений бу звернутися до суду із позовною заявою для захисту свого права. Відповідно до статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Частиною 1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Відповідно до ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах. Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Европейського союзу у 1973 році за № 543, передбачено, що надання товарів чи послуг не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення договору обєктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору. Отже, вказаними міжнародними правовими актами передбачено, що споживач перебуває у нерівних умовах порівняно із виконавцем послуг, а тому саме на відповідача покладено обов`язок по доведенню факту належного виконання ним взятих на себе зобов`язань та по спростуванню вимог споживача. При цьому, хоча Хартія захисту споживачів, ухвалена 25 сесією консультативної асамблеї Европейського союзу у 1973 році за № 543, і не ратифікована Україною, проте її положення враховуються у нормотворчій діяльності та в судовій практиці (в рішенні від 28 серпня 2017 року апеляційний суд Донецької області при розгляді справи №227/277/17, звертав увагу на рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011). В наведеному рішенні Конституційного Суду України зазначалось, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України ( 254к/96-ВР ) має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України ( 254к/96-ВР ) і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8 Основного Закону України) ( 254к/96-ВР ); Конституційний Суд України бере до уваги також положення актів міжнародного права. Так, у пунктах 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року № 39/248 ( 995_903 ) зазначено такі цілі: сприяти країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як споживачів; сприяти створенню структур виробництва і розподілу, здатних задовольняти потреби і запити споживачів; заохочувати високий рівень етичних норм поведінки тих, хто пов`язаний з виробництвом і розподілом товарів та послуг для споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах; заохочувати створення ринкових умов, що надають споживачам більший вибір при нижчих цінах. При цьому уряди повинні розробляти, укріплювати та продовжувати активну політику захисту інтересів споживачів. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією від 17 травня 1973 року № 543, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. Разом з тим, п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер). Таким чином, позивач, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду у дотримання вимог ст.175 ЦПК України, зобов`язаний викласти зміст позовних вимог та обставини, якими вона обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», таким чином навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», а також надати допустимі та належні докази підтвердження фактів порушень виконавцем таких правовідносин, що призвело до неналежного виконання взятих зобов`язань та понесених збитків. За правилами п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Відповідно до статті 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети. Аналогічне положення передбачено і ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Продавець (виробник, виконавець) на вимогу споживача зобов`язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції. Так, з матеріалів справи вбачається, що разом із товаром позивачеві було надано Технічний паспорт пристрою та інструкцію користувача електросамокатом Like.Bike Solo. Згідно з частиною першою статті 668 ЦК України ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить до покупця з моменту передання йому товару, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 679 ЦК України передбачено, що продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту. Згідно з частиною другою статті 679 ЦК України, якщо продавцем надані гарантії щодо якості товару, продавець відповідає за його недоліки, якщо він не доведе, що вони виникли після його передання покупцеві внаслідок порушення покупцем правил користування чи зберігання товару, дій третіх осіб, випадку або непереборної сили. За змістом наведеної правової норми у випадку існування гарантії щодо якості товару обов`язок доведення обставин, що звільняють продавця від відповідальності, покладається на нього. Суд наголошує на тому, що ні відзиву, ні жодних письмових пояснень відповідачем до суду надано не було. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України « Про захист прав споживачів», у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: пропорційного зменшення ціни; безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; відшкодування витрат на усунення недоліків товару. Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону, вимоги споживача, встановлені частиною першою ст. 8 Закону, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача. Споживач має право пред`явити одну з вимог, передбачених частиною першою ст. 8 Закону, а в разі її невиконання заявити іншу вимогу, передбачену частиною першою цієї статті. Так, з матеріалів справи суду стало відомо, що гарантійний термін на придбаний позивачем товар становить 365 днів. Товари ним було придбано 22 червня 2021 року, а звернувся до продавця з вимогою про усунення недоліків 2 липня 2021 року, тобто у межах гарантійного строку. При пред`явленні споживачем вимоги про безоплатне усунення недоліків товару вони повинні бути усунуті протягом чотирнадцяти днів з дати його пред`явлення або за згодою сторін в інший строк (ч. 9 ст. 8 Закону). З позовної заяви суд з`ясував, що продавець повідомим позивача про те, що недоліки товару будуть усунені протягом 18 днів. Окрім того, аналіз положення вказаної статті дає суду змогу зробити висновок, що усунення недоліків товару, про які заявляє покупець, є обов`язком продавця/виробника, а не їх правом. На письмову вимогу споживача на час ремонту йому надається (з доставкою) товар аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) незалежно від моделі. Для цього продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) зобов`язані створювати (мати) обмінний фонд товарів. Перелік таких товарів визначається Кабінетом Міністрів України. За кожний день затримки виконання вимоги про надання товару аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) та за кожний день затримки усунення недоліків понад установлений строк (чотирнадцять днів) споживачеві виплачується неустойка відповідно в розмірі одного відсотка вартості товару (п. 2-3 ч.9 ст.8 Закону). Враховуючи те, що позивач не пред`явив до продавця товару вимогу про надання товару аналогічної якості, йому такий товар продавцем надано не було. Відповідно до ч. 14 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів», вимоги споживача, ст. 8 вказаного Закону не підлягають задоволенню, якщо продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) доведуть, що недоліки товару виникли внаслідок порушення споживачем правил користування товаром або його зберігання. Споживач має право брати участь у перевірці якості товару особисто або через свого представника. З положення вказаної норми слідує що обов`язок доведення виникнення недоліків придбаного товару з провини покупця лежить саме на продавцеві/виробникові товару. Однак суд наголошує на тому, що ні відзиву, ні жодних письмових пояснень відповідачем до суду надано не було, а тому вказану обставину доведено не було. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про захист прав споживачів», шкода, завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 2-3 ст. 22 ЦК України). У позовній заяві позивач також просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію спричиненої моральної шкоди у розмірі 10\~000 (десяти тисяч) гривень. Свою вимогу він обгрунтовує тим, що метою придбання самокату було те, що ним було перенесено операцію і пересуватися пішки чи користуватися громадським транспортом йому важко (на підтвердження зазначеного позивач надає виписку з медичної картки хворого від 06.07.2021 року та консультаційний висновок спеціаліста від 12.07.2021 року). Окрім того, позивач зазначає, що він являється чесним та законослухняним громадянином, однак наріз змушений виступати у ролі прохача, що порушує його людську гідність. Продаж неякісного товару та ігнорування відповідачем своїх вимог повернути гроші за товар негативно позначаються на його стані здоров`я та самопочуття. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до\~п.\~23\~Постанови Пленуму\~Верховного суду № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Таким чином, Верховний Суд прямо вказує на те, що порушення прав, наданих споживачам, тягне за собою завдання моральної шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3-5 ст. 23 ЦК України). Враховуючи викладене щодо відшкодування моральної шкоди за порушення цивільно-правового договору, слід зазначити, що неналежне виконання відповідачем свого обов`язку щодо ремонту самокату (неналежне надання послуги) у розумінні законодавства про захист прав споживачів і відповідно до статтей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та неповернення сплачених позивачем грошових коштів за нього має наслідком відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу таким неналежним наданням послуги. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 року у справі № 216/3521/16-ц. Так, з матеріалів справи вбачається, що 2 липня 2021 року позивач передав продавцеві товару магазину «Цитрус» придбаний ним 22 червня 2021 року самокат для здійснення гарантійного ремонту, що підтверджується Актом приймання товару на експертизу/ремонт № КП000000413 від 02.07.2021 року, однак на час звернення позивача з позовною заявою йому не було ні повернуто самокат, ні грошову суму, сплачені ним за придбання вказаного товару. У п.5 Акту від 2 липня 2021 року зазначено, що загальний строк перебування виробу в ремонті може скласти 18 календарних днів. Порушення вказаного строку здійснення ремонту самокату продавець пояснив позивачеві відсутністю необхідних для ремонту деталей в Україні, однак жодних доказів на підтвердження тривалої відсутності необхідних для ремонту такого самокату деталей на складі виробника техніки в України відповідач суду не представив. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті порушенням відповідачем його прав як споживача. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд враховує характер правопорушення, а саме перебування самокату на гарантійному ремонті майже 8 місяці, глибину душевних страждань позивача, який протягом тривалого часу неодноразово безрезультатно звертався до відповідача для отримання інформації про ремонт, у результаті дій відповідача фактично позбавлений можливості володіти та користуватися об`єктом його приватної власності, а також залишився без грошей, які були взяті ним у кредит задля придбання зазначеного самокату, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача ТОВ «ЦЕТЕХНО» на користь позивача [PERSON] 3 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Позивачем також заявлено вимогу про стягнення з ТОВ «ЦЕТЕХНО» (відповідача) на свою користь збитків у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у загальному розмірі 25\~500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот) гривень. Вказану вимогу позивач обгрунтовує тим, що він не являється спеціалістом у сфері права, а тому змушений був звернутися до юридичної фірми за професійною юридичною допомогою, в касу котрої ним було сплачено суму у загальному розмірі 10\~500 грн., які являються його збитками, понесеними ним з вини відповідача внаслідок порушення останнім норм чинного законодавства про захист прав споживачів та його прав. З приводу заявленої вимоги суд зазначає наступне. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надає до суду копії договору про надання юридичних послуг № К-825 від 23.09.2021 р., договору про надання юридичних послуг № К-1375 від 22.01.2022 року та чеків про сплату витрат на правничу допомогу, якість деяких з них не дозволяє встановити точну суму сплачених послуг. Так само з наданих угод не вбачається, що вони укладені з метою надання правової допомоги у вказаній справі Позовна заява підписана особисто позивачем, як і всі клопотання по справі. Жодних доказів отримання будь якої правої допомоги саме по вказаній справі на підставі договорів від 23.09.2021 та 22.01.2022 року позивачем не надано. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вище викладене, суд відмовляє позивачеві у задоволенні його вимоги про стягнення з ТОВ «ЦЕТЕХНО» (відповідача) на свою користь збитків у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у загальному розмірі 25 500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот) гривень. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial