Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

19.07.2021 року до суду звернувся позивач, Верхівцевська міська рада, з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння до відповідачів [PERSON] і [PERSON] 31.08.2021 року отримані довідки про реєстрацію місця проживання відповідачів - фізичних осіб. 01.09.2021 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 04.11.2021 року. 04.11.2021 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 24.01.2022 року в зв`язку з неявкою відповідачів. 24.01.2022 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 24.03.2022 року в зв`язку з неявкою відповідачів у справі. 31.05.2022 року від відповідача [PERSON] , надійшло клопотання про застосування строку позовної давності. 24.03.2022 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 21.06.2022 року в зв`язку з неявкою відповідачів у справі. 21.06.2022 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 09.08.2022 року в зв`язку з неявкою відповідачів у справі. 09.08.2022 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 10.10.2022 року. 10.10.2022 року розгляд справи відкладений до 10.11.2022 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 10.11.2022 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог за поданою позовною заявою позивач просить: витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь Верхівцевської міської ради будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS], загальною площею 104.7 кв.м. Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] , на будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 104.7 кв.м., реєстраційний номер майна 6925419, номер запису 134 в книзі 1. Та стягнути понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: Верхівцевська міська рада є законним власником будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується реєстраційним посвідченням ДКП Верхньодніпровського БТІ на підставі розпорядження Верхньодніпровської райдержадміністрації від 09.10.1997 року та зареєстрованого у реєстрову книгу за № 134. Вказана будівля вибула з володіння позивача за наступними підставами. 31.10.2001 року між позивачем та [PERSON] , було укладено договір обміну, посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Федорянка Т.П., та зареєстрований в реєстрі за № 2201, за яким [PERSON] , міняє належний йому комп`ютер Пентіум 200/VIA VPXPro&IHDD 2.1GBVIDEO 2mb|RAM 32 MB|FDD|Монітор 14 « ey oa Прінтер СМ 6337 на будівлю, розташовану в [ADDRESS] сім, що належить Верхівцевській міській раді на підставі реєстраційного посвідчення, виданого ДКП Верхньодніпровського БТІ на підставі розпорядження Верхньодніпровської райдержадміністрації від 09.10.1997 року та зареєстрованого у реєстрову книгу за № 134, на земельній ділянці площею 561 кв.м. Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2004 року зміненим рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2008 року у справі № 22ц-142/08 Договір обміну визнано недійсним; зобов`язано [PERSON] , повернути Верхівцевській міській раді приміщення, розташоване в [ADDRESS], на земельній ділянці площею 561 кв.м., яке складається із основної будівлі Б загальною площею 104.7 кв.м., до якої входить приміщення 1, вестибюль площею 16.4 кв.м., майстерня 2.5.6 площею 41.5 кв.м., котельня 3 площею 5.8 кв.м., коридор 4 площею 6.4 кв.м. 7,8 - склад площею 25.4 кв.м., приймальні 9 площею 5.8 кв.м. вартістю 3500 грн. 22.10.2004 року будівлю було повернуто у володіння позивача, що підтверджується розпорядженням виконавчого комітету Верхівцевської міської ради № 69 від 22 жовтня 2004 року, актом прийому-передачі приміщення від 22 жовтня 2004 року, Актом прийняття-передачі основних засобів від 22 жовтня 2004 року. Як з`ясувалось у 2019 році, 11 серпня 2004 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] , (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, який посвідчений державним нотаріусом Другої Дніпродзержинської нотаріальної контори Ісаковою Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1424. Про вказані обставини позивачеві не було відомо. За умовами договору купівлі-продажу відповідач- 2 продав, а відповідач 1 купив нежитлову будівлю, яка складається і будівлі Б-1 цегла загальною площею 92.5 кв.м., б-1 сіни, цегла загальною площею 12.2 кв.м., що знаходиться на території [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 561 кв.м. При цьому в договорі купівлі-продажу зазначається, що документ підтверджуючий право власності продавця на житлову будівлю є договір міни посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Федорянка Т.П, 31 жовтня 2001 року за реєстровим номером 2201 та зареєстрований в БТІ за № 134 кн.1. 16.08.2004 року за відповідачем -1 на підставі договору купівлі-продажу було зареєстроване право власності на Будівлю, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4453066 від 16.08.2004 року. З огляду на те, що Договір міни було визнано недійсним, послідуючий правочин, який укладений між відповідачами не створює жодних правових наслідків, а будівля повинна бути витребувана від [PERSON] , який будівлею неправомірно володіє, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Проти застосування строку позовної давності заперечував посилаючись на те, що коли в 2004 році договір міни був визнаний недійсним спірна будівля була повернена Верхівцевській міській раді, яка володіла та користувалась нею. А саме здавала в оренду фермерам. І це тривало до 2019 року, коли [PERSON] , звернувся із позовом до суду про захист свого права власності та почав вимагати повернення йому спірної будівлі. Лише тоді Верхівцевській міській раді стало відомо про наявність договору купівлі-продажу. Тому строк позовної давності позивачем не пропущений. Крім того навіть, якщо суд прийде до висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності, слід враховувати те, що копія заяви про застосування строку позовної давності не направлялась Верхівцевській міській раді відповідно вона повинна бути визнаною такою, що не підлягає розгляду. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом виставлення інформації на офіційному сайті судової влади. Відзив на позовну заяву не надав, проте надав клопотання про застосування строків позовної давності, яке обґрунтовував тим, що позивач обґрунтовує своє право власності на спірну будівлю рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області у справі №22-ц-142/08, від 16.01.2008 року. Інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у державному реєстрі є відкритою, загальнодоступною та платною. А тому позивач мав можливість дізнатись про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірний об`єкт нерухомого майна з моменту його державної реєстрації. Позивач не зазначив обставин, які б перешкоджали йому скористатись відкритою та загальнодоступною інформацією починаючи з 16.01.2008 року. Таким чином позивач пропустив строк позовної давності для захисту свого права. На підставі чого просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом виставлення інформації на офіційному сайті судової влади. Відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. З наданих сторонами доказів судом встановлено, що Верхівцевська міська рада є власником будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується реєстраційним посвідченням ДКП Верхньодніпровського БТІ на підставі розпорядження Верхньодніпровської райдержадміністрації від 09.10.1997 року та зареєстрованого у реєстрову книгу за № 134. Також судом встановлено, що вказана будівля була вибула з володіння позивача за наступними підставами. Так, 31.10.2001 року між Верхівцевською міською радою і [PERSON] , було укладено договір обміну, посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Федорянка Т.П., та зареєстрований в реєстрі за № 2201, за яким [PERSON] , міняє належний йому комп`ютер Пентіум 200/VIA VPXPro&IHDD 2.1GBVIDEO 2mb|RAM 32 MB|FDD|Монітор 14 « ey oa Прінтер СМ 6337 на будівлю, розташовану в [ADDRESS] сім, що належить Верхівцевській міській раді на підставі реєстраційного посвідчення, виданого ДКП Верхньодніпровського БТІ на підставі розпорядження Верхньодніпровської райдержадміністрації від 09.10.1997 року та зареєстрованого у реєстрову книгу за № 134, на земельній ділянці площею 561 кв.м., що підтверджується копією договору міни. Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2004 року зміненим рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2008 року у справі № 22ц-142/08 Договір обміну визнано недійсним; зобов`язано [PERSON] , повернути Верхівцевській міській раді приміщення, розташоване в [ADDRESS], на земельній ділянці площею 561 кв.м., яке складаєть із основної будівлі Б загальною площею 104.7 кв.м., до якої входить приміщення 1, вестибюль площею 16.4 кв.м., майстерня 2.5.6 площею 41.5 кв.м., котельня 3 площею 5.8 кв.м., коридор 4 площею 6.4 кв.м. 7,8 - склад площею 25.4 кв.м., приймальні 9 площею 5.8 кв.м. вартістю 3500 грн., що підтверджується копіями рішень Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2004 року і Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2008 року. 22.10.2004 року будівлю було повернуто у володіння позивача, що підтверджується розпорядженням виконавчого комітету Верхівцевської міської ради № 69 від 22 жовтня 2004 року, актом прийому-передачі приміщення від 22 жовтня 2004 року, Актом прийняття-передачі основних засобів від 22 жовтня 2004 року, що підтверджується копіями розпорядження та актів приймання-передачі. В подальшому з`ясувалось, що 11 серпня 2004 року між [PERSON] , (продавець) та [PERSON] , (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, який посвідчений державним нотаріусом Другої Дніпродзержинської нотаріальної контори Ісаковою Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1424, що підтверджується копією договору купівлі продажу. За умовами договору купівлі-продажу [PERSON] , продав, а [PERSON] , купив нежитлову будівлю, яка складається і будівлі Б-1 цегла загальною площею 92.5 кв.м., б-1 сіни, цегла загальною площею 12.2 кв.м., що знаходиться на території [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 561 кв.м. При цьому в договорі купівлі-продажу зазначається, що документ підтверджуючий право власності продавця на житлову будівлю є договір міни посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Федорянка Т.П., 31 жовтня 2001 року за реєстровим номером 2201 та зареєстрований в БТІ за № 134 кн.1., що підтверджується копією договору. 16.08.2004 року за відповідачем -1 на підставі договору купівлі-продажу було зареєстроване право власності на Будівлю, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4453066 від 16.08.2004 року. Відповідно до 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно до ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Таким чином відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. В свою чергу, згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати верховного Суду України від 29.05.2019 року у справі № 367/2022/15-ц зазначається, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК ( 435-15 )) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Відповідно д ст. 41 Конституції України - Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1,4 ст. 334 ЦК України - Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 387 ЦК України - Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновлені становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей, майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (ч. 3 п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Згідно п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК Відповідно до ч1 ст. 388 ЦК України - Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом Як вбачається із наданих позивачем доказів спірна будівля вибула із володіння Верхівцевської міської ради не за договором, укладеним між Верхівцевськю міською радою та [PERSON] , а була набута відповідачем, [PERSON] , за правочином купівлі-продажу, укладеним із [PERSON] . При цьому правочин (договір міни), який раніше укладався між Верхівцевськю міською радою та [PERSON] за рішенням суду був визнаний недійсним. Рішення суду набрало законної сили. Відповідно відпала підстава за якою [PERSON] набув права власності на спірну будівлю. У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17 зроблено висновок, що «право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2020 року у справі № 183/7765/15 зроблений висновок про те, що положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 1522/25684/12 та у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 285/3414/17. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Судувід 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». На підстав вищевикладеного суд приходить до висновку, що позивачем обраний ефективний спосіб захисту порушених прав та позовні вимоги в частині витребування майна із чужого незаконного володіння [PERSON] , на користь Верхівцевської міської ради, будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 104.7 кв.м. підлягають задоволенню. Підлягають також задоволенню позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації права власності [PERSON] , на будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 104.7 кв.м., реєстраційний номер майна 6925419, номер запису 134 в книзі 1. Оскільки абзацом 3 ч. 3 ст. 26 ЗУ« Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав)». З метою ефективного захисту порушених прав законодавець у вищевказаній правовій нормі застеріг, що ухвалення судових рішень про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав має супроводжуватись визнанням, зміню чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. Вищевказана норма вимагає від суду при ухваленні рішення про визнання недійсним документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію речового права, зазначити одночасно про припинення цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, які виникли на підставі зазначеного документа, незалежно від того, чи просить про це позивач, чи ні. Відповідачем [PERSON] , заявлене клопотання про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин та на цій підставі відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Вирішуючи питання про можливість застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України - Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України - Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1,2 ст. 260. ЦК України - Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З аналізу даних правових норм вбачається, що перебіг строку позовної давності розпочинається, не з моменту, коли виникло саме порушення, а з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідач [PERSON] , в поданій заяві про застосування строку позовної давності посилається на те, що Інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у державному реєстрі є відкритою, загальнодоступною та платною. А тому позивач мав можливість дізнатись про державну реєстрацію права власності [PERSON] , на спірний об`єкт нерухомого майна з моменту його державної реєстрації. Проте, як вбачається із наданих суду доказів договір купівлі-продажу спірної будівлі був укладений 11.08.2004 року. За даним договором до набувача [PERSON] , перейшло право власності на спірну будівлю. 1 липня 2004 року прийнято Закон України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (далі - Закон 2004 року), який визначав правові, економічні, організаційні засади створення у складі державного земельного кадастру єдиної системи державної реєстрації речових прав на земельні ділянки та інше нерухоме майно, обмежень цих прав. Однак, система державної реєстрації прав, передбачена Законом 2004 року, в 2004 році не була створена. Повноцінне функціонування системи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, в порядку визначеному Законом, розпочнеться з 1 січня 2012 року. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме спірну будівлю вбачається, що право власності на неї за [PERSON] , зареєстроване КП Верхньодніпровське БТІ» в книзі 1 номер запису 134. Таким чином на час укладення договору купівлі - продажу інформація про реєстрацію права власності за [PERSON] не була відкритою. Згідно досліджених в судовому засіданні рішень Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2004 року і Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2008 року, за якими був визнаний недійсним договір міни укладений між Верхівцевською міською радою і [PERSON] , та повернення спірної будівлі Верхівцевській міській раді, вбачається, що [PERSON] не повідомляв, ні суд ні учасників розгляду справи, а саме Верхівцевську міську раду про те, що ним на час визнання недійсним договору міни вже був укладений інший правочин, щодо відчуження спірної будівлі. Тому будь- яких доказів того, що станом на 2004 рік Верхівцевській міській раді було відомо про відчуження спірної будівлі відповідачеві [PERSON] , суду не надано. В свою чергу позивач посилається на те, що про укладений договір купівлі-продажу спірної будівлі Верхівцевській міській раді стало відомо лише в 2019 році, коли [PERSON] , звернувся з позовом до суду про усунення перешкод у здійсненні права власності на нерухоме майно шляхом зобов`язання вчинити певні дії. Також представник позивача в судовому засіданні пояснив, що спірна будівля була передана Верхівцевській міській раді за актами прийому- передачі, прийнята на баланс Верхівцевської міської ради та використовувалась нею для власних потреб. Будь-яких доказів на спростування даних доводів відповідачами [PERSON] і [PERSON] , не надано. Таким чином суд вважає, що у Верхівцевської міської ради була відсутня необхідність у перевірці реєстрації права власності на майно, яке в 2004 році вже було повернено у її власність. Відомості про реєстрацію права власності перебувають у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а не у Верхівцевської міської ради. Будь-яких інших доказів того, що відповідач [PERSON] , раніше повідомляв Верхівцевську міську раду про реєстрацію за ним права власності на спірну будівлю і Верхівцевська міська рада до 2019 року була обізнана про права відповідача [PERSON] , на спірну будівлю, суду не надано. На підставі чого суд приходить до висновку, що позивачем Верхівцевською міською радою не пропущений строк позовної давності для захисту порушеного права. Тому наслідки пропуску строку позовної давності до спірних правовідносин застосовані бути не можуть. Та відсутні підстави за цими обставинами для відмови у задоволенні позовних вимог. Так як судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] , на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 540.00 грн., оскільки права позивача порушуються саме цим відповідачем.

Outcome: approved