Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] , являється його донькою. [INFO] у [PERSON] народилась донька [PERSON] . Оскільки відповідачка в зареєстрованому шлюбі не перебувала, батько у свідоцтві про народження дитини записаний зі слів матері. Донька, як до народження дитини, так і після проживала у будинку [PERSON] , де створені належні умови для проживання. Після народження [PERSON] , позивач разом із дружиною [PERSON] , взяли на себе всі обов`язки по утриманню, забезпеченню, догляду дитини, оскільки відповідачка була досить молодою, фінансово не забезпеченою. В свою чергу [PERSON] неналежним чином виконувала свої батьківські обов`язки, а саме не слідкувала за режимом харчування, не переодягала дитину вчасно, не забезпечувала належної медичної допомоги, залишала дитину на тривалий час без догляду. Згодом відповідачка почала вживати спиртні напої, курити, надовго пропадала з дому та не виходила на зв`язкок. Крім того з лютого 2021 року [PERSON] залишила будинок і не поверталась. Її донька залишилась проживати та перебувати на утриманні позивача. [PERSON] майже рік часу ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не відвідує доньку, не цікавиться її здоров`ям, успіхами, не приймає участі в її вихованні. Жодної матеріальної допомоги не надає. Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви. Додатково пояснив, що відповідач від народження дитини нею не цікавиться. На сьогоднішній день, вона є хворою людиною яка потребує лікування, та не здатна здійснювати догляд і утримання своєї доньки. Додав, що [PERSON] , яка являється матір`ю відповідачки на сьогоднішній день перебуває за кордоном, тому догляд за малолітньої онукою здійснює безпосередньо він. Просив суд позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до її доньки [PERSON] . Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та пояснила, що дійсно тривалий час не бачиться із своєю донькою, проте це відбувається у зв`язку із тим, що її батько [PERSON] забороняє її відвідувати чи забрати свою доньку. Неодноразово вона зверталась в поліцію з даного приводу, однак будь-якого результату це не давало. Батько, по відношенню до неї неодноразово застосовував фізичне насильство, а саме завдав ударів по обличчю, через що вона змушена була звертатись до стоматолога, по голові, через що в неї виникли проблеми зі слухом та інші частини тіла. На сьогоднішій день вона перебуває в зареєстрованому шлюбі, та виховує неповнолітню дитину. Має змогу і бажання виховувати та проживати разом із своєю донькою [PERSON] . Представник служби у справах дітей Кадубовецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області Лазарко О. в судовому засіданні підтримала висновок служби у справах дітей про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно її малолітньої дитини. Додатково пояснила, що до служби в період розгляду справи в суді неодноразово зверталась відповідачка у зв`язку із тим, що позивач забороняє бачитись із дитиною. У зв`язку із цим було прийнято рішення, щоб в присутності працівника служби та поліції виїхати за місцем проживання малолітньої дитини разом із матір`ю [PERSON] . У даному випадку позивач дозволив побачитись із дитиною. Відповідачка з донькою спілкувалась, дитина пішла на контакт. В подальшому [PERSON] зазначила, що чекає на розгляд справи в суді. При обстеженні умов проживання відповідачки після народження другої дитини, встановлено, що за її місцем проживання забезпечені належні умови для виховання дітей, чисто, прибрано. Сім`я не перебуває на будь-якому обліку в службі в справах дітей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що являється матірю позивача та бабусею відповідачки. У [PERSON] склалися неприязні відносини із донькою з народження. Останній неодноразово застосовував по відношенню до неї фізичне насильство, у зв`язку із чим остання захворіла. [PERSON] неодноразово намагалась побачитись із своєю донькою, однак [PERSON] забороняє бачитись з дитиною, на подвір`я не пускає. [PERSON] тривалий час потребувала лікування. У зв`язку з важким перебігом вагітності, протягом 9 місяців перубувала на лікуванні тому з цих причин також була позбавлена можливості займатися вихованням доньки. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідка, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , являються батьками відповідача [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [PERSON] 08.12.2021 року зареєструвала шлюб із [PERSON] , після державної реєстрації шлюбу прізвище « [PERSON] » змінила на « [PERSON] ». [INFO] народилась [PERSON] , матір`ю якої являється [PERSON] , відповідач по справі, даний факт підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] , встановлено, що за адресою в [ADDRESS] проживає неповнолітня [PERSON] . Судом встановлено, позивач [PERSON] відповідно до характеристики виданої виконавчим комітетом Кадубовецької сільської ради зарекомендував себе з позитивної сторони, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Як зазначено у висновку органу опіки та піклування в особі служби у справах дітей Кадубовецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області виключно в інтересах дитини, вважають за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , 2001 року народження по відношенню до доньки, [PERSON] , [INFO] та за недоцільне (у зв`язку з відсутністю всіх необхідних документів) призначити опікуном над [PERSON] її дідуся [PERSON] . Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Як вбачається із п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно абзацу 2 п. 16 цієї ж Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При вирішенні цього спору суд виходить з інтересів неповнолітньої дитини, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001, СК України, згідно змісту яких дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на піклування батьків. Зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини ( 995_021 ) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції ( 995_004 ) Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім за інтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Відповідно до зазначеної правової норми батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) від 18.12.2008 встановлено наступне: «Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві". Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції (995_004) і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" (Havelka and Others v. the Czech Republic), N 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К.А. проти Фінляндії" (K.A. v. Finland), N 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії" (Moser v. Austria), N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Згідно положень ч.6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що позивач разом із [PERSON] з 2020 проживали окремо від відповідача. Відповідно до виписок із медичних карток стаціонарного хворого [PERSON] протягом 2022 року неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні. Згідно листа ВП № 3 (м.Заставна) Чернівецького районного управління поліції Головного управління національної поліції в Чернівецькій області від 31.05.2022 року № 3809 123/47/01-2022 [PERSON] неодноразово зверталась до відділення поліції №3, а саме 17.11.2020 (ЄО-4315), 20.12.2020 (ЄО 4844), 1101.2022 (ЄО124), 04.04.2022 ЄО 899) 29.04.2022 (ЄО 1144). Як вбачається з електронного рапорта працівника ЗВ КВП ГУНП в Чернівецкій області Лещенкова В.М. 20.12.2020 року надійшло повідомлення про те що, [PERSON] повідомила, що її батько не впускає її до будинку та не дозволяє бачитись із малолітньою донькою. Довідкою по матеріалах ЄО за № 1144 від 29.04.2022 встановлено, що 29.04.2022 року у відділення поліції №3 (м. Заставна) із заявою звернулась [PERSON] про те що, її батько [PERSON] забороняє бачитись з дитиною [PERSON] . З огляду на наведене суд вважає висновок органу опіки та піклування передчасним і таким, що базується виключно на поясненнях заінтересованої особи [PERSON] , а відтак не може погодитися з ним і вважає його суб`єктивним. З приводу таких доводів як умисне ухилення відповідача від утримання дитини суд також вважає їх необгрунтованими, оскільки в судовому засіданні відповідач пояснила, що приїжджала до позивача з метою побачитись з донькою однак останній чинив перешкоди, ці обставини підтвердженні показами свідка [PERSON] , матеріалами ЄО № 1144, 4844. На думку суду, позивач також спричинив до неможливості спілкування матері з дитиною. Відповідач висловлює бажання спілкуватися з дитиною, і брати участь у її вихованні та утриманні. Таким чином суд не вбачає умислу в діях відповідача на ухилення від участі в утриманні дитини, а відтак така обставина не може бути покладена в основу висновку про доцільність позбавлення її батьківських прав відносно її малолітньої дитини. Відповідно дост. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні 12, 81ЦПК України, на підтвердження того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки. Суд вважає, що позивач належним чином не вмотивував власних доводів про обрання щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, не надав належних та допустимих доказів умисного невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки відповідача, свідомого нехтування нею своїми обов`язками. Саме по собі нерегулярне спілкування матері із донькою, та перешкоди що до цього з боку, а відтак такі обставини не можуть однозначно свідчити про ухилення матері від виконання свого обов`язку щодо виховання та утримання дитини. Зважаючи на вказане, суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав, як крайній захід впливу на відповідача, як на особу, що не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов`язків, не слід вважати таким, що відповідатиме інтересам дитини, що має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ, та не стимулюватиме матір до належного виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки, може призвести до вкрай негативних наслідків у стосунках між матір`ю та дитиною, а саме до повної втрати будь-яких стосунків та навіть зв`язків між ними. Підстав застосування такого заходу, як такого, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини не навів в судовому засіданні і позивач. Враховуючи вказане, підстав вважати обґрунтованими доводи позову про необхідність застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав на відповідача як на особу, який, на думку позивача, не виконує батьківських обов`язків та ухиляється від їх виконання, - немає, а відтак у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та ст.ст.150, п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed