Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. 15.02.2022 року позивачка [PERSON] , звернулась до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON] , в якому просить суд: 1. Визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] наступні об`єкти нерухомого майна: - житловий будинок під номером десять, розташований по [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0,0923 га за адресою [ADDRESS] , кадастровий № 5110300000:01:004:0095; 2. Визнати за [PERSON] ( [ADDRESS] , ЄДРПОУ: [NUMBER] ) право власності на 1/2 частин: - житлового будинку під номером десять, розташований по [ADDRESS] ; - земельної ділянки площею 0,0923 га за адресою [ADDRESS] , кадастровий № 5110300000:01:004:0095; 3. Визнати за [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 1/2 частин: - житлового будинку під номером десять, розташований по [ADDRESS] ; - земельної ділянки площею 0,0923 га за адресою [ADDRESS] , кадастровий № 5110300000:01:004:0095; 4. Стягнути з [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] )на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , ЄДРПОУ: [NUMBER] ) всі понесені судові витрати, пов`язані із розглядом справи, підтверджені належним чином на момент ухвалення рішення. Свій позов позивачка - [PERSON] , обґрунтовує зокрема тим, що 09 грудня 1992 року у Випасненському виконавчому комітеті Білгород-Дністровського району Одеської області за актовим записом № 65 було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Під час шлюбу, за спільні кошти подружжя 26.07.2006 року сторонами було придбано (спільно нажито) наступне нерухоме майно (яке за попередньою згодою було оформлено на відповідача): - житловий будинок за адресою [ADDRESS] , (що підтверджується копією договору купівлі-продажу будинку № 2677 від 26.07.2006, який додається до позову. - земельна ділянка площею 0,0923 га за адресою [ADDRESS] , кадастровий № 5110300000:01:004:0095 (що підтверджується копією договору купівлі-продажу будинку № 2683 від 26.07.2006, який додається до позову (оригінал є в наявності у Позивача) та копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 914331 від 28.11.2006 року. Згідно технічного паспорту виготовленого 19 лютого 2018 року на нижче зазначений житловий будинок який розташований за адресою: [ADDRESS] , складається з житлового будинку (літера\~А-1\~за планом), загальною площею 130.9 кв.м, житловою площею 59.7 кв.м., Літної кухні (літера Б за планом), Гаражу (літера Г за планом),Сараю (літера Е за планом), вбиральня-душ (літера Ж за планом), Споруди (літера № 2-8 за планом). Факт належності житлового будинку за адресою [ADDRESS] [PERSON] також підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 31.07.2007 р. за № 2697657 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майнол № 12651433 від 27.11.2006р. (копії вказаних документів додано до позову, оригінали є в наявності у Позивача). 23 листопада 2017 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено рішення по справі № 495/8141/17, яким суд задовольнив позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON] та розірвав шлюб між Сторонами. Однак, питання щодо розподілу спільного майна подружжя судом по вказаній справі вирішено не було. Від так вказані раніше житловий будинок та земельна ділянка купувалися в шлюбі, є об`єктом спільно нажитого майна подружжя та підлягають поділу в рівних частках. Однак на момент розлучення ніякого поділу сумісно нажитого майна не було. Домовленостей та Правочинів щодо поділу зазначеного майна в між сторонами не досягнуто та відповідно не укладалось. Шлюбний договір (контракт) при реєстрації шлюбу також не укладався. Процесуальні дії 16.02.2022 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, провадження по справі було відкрито, та призначено справу до розгляду. У судове засідання призначене на 02.11.2022 року сторони не з`явились. У судове засідання позивачка не з`явилась. Однак, 02.11.2022 року представник позивачка адвокат Стрезєв А.І., подав до канцелярії суду заяву, відповідно до якої просив розглядати справу без участі сторони. На задоволені позовних вимог наполягає, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, шляхом надіслання судових повісток про виклик до суду та оголошення про виклик, яке було розміщено на офіційному веб-порталі Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області. Судові повістки, які надсилалася відповідачу за адресою його реєстрації: [ADDRESS] , на судові засідання, були повернуті до суду з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою». Таким чином суд здійснив все залежне від нього задля повідомлення відповідача. Згідно з ч. 2 ст.\~247\~ЦПК\~України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, згідно\~ч.1\~ст. 223 ЦПК України, у порядку\~ст.\~ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наявності умов, передбачених\~ч.1\~ст. 280 ЦПК України, та оскільки позивач не заперечує щодо заочного вирішення справи, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що 09 грудня 1992 грудня у Випасненському виконавчому комітеті Білгород-Дністровського району Одеської області за актовим записом № 65 було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Під час шлюбу, за спільні кошти подружжя 26.07.2006 року сторонами було придбано (спільно нажито) наступне нерухоме майно: - житловий будинок за адресою [ADDRESS] , (що підтверджується копією договору купівлі-продажу будинку № 2677 від 26.07.2006, який додається до позову (оригінал є в наявності у Позивача)). - земельна ділянка площею 0,0923 га за адресою [ADDRESS] , кадастровий № 5110300000:01:004:0095 (що підтверджується копією договору купівлі-продажу будинку № 2683 від 26.07.2006, який додається до позову та копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 914331 від 28.11.2006 року. Судом вставлено, що згідно технічного паспорту виготовленого 19 лютого 2018 року на нижче зазначений житловий будинок який розташований за адресою: [ADDRESS] , складається з житлового будинку (літера\~А-1\~за планом), загальною площею 130.9 кв.м, житловою площею 59.7 кв.м., Літної кухні (літера Б за планом), Гаражу (літера Г за планом),Сараю (літера Е за планом), вбиральня-душ (літера Ж за планом), Споруди (літера № 2-8 за планом). Крім того, факт належності житлового будинку за адресою [ADDRESS] [PERSON] також підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 31.07.2007 р. за № 2697657 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12651433 від 27.11.2006 року. З матеріалів справи вбачається, що 23 листопада 2017 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено рішення по справі № 495/8141/17, яким суд задовольнив позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON] та розірвав шлюб між сторонами. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому, суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Суд також звертає увагу, що відповідно положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Висновки суду. Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спільно нажите майно подружжя, є обгрунтованими, та такими що підлягають задоволенню. Крім того у даному випадку судові витрати, понесені позивачкою, позов якої задоволено, у вигляді сплаченого при подачі позову судового збору у розмірі 992,40 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved