Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою та поділ особових рахунків. Згідно заявлених вимог позивач просить суд: 1.встановити порядок користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 53,0 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м., між [PERSON] та [PERSON] , у наступному порядку: виділити у користування [PERSON] кімнату площею 12,3 кв.м з балконом (лоджія) площею 1,4 кв.м, виділити у користування [PERSON] кімнату площею 17,4 кв.м; залишити в спільному користуванні кухню площею 7,7 кв.м, ванну кімнату площею 2,7 кв.м, туалет площею 1,2 кв.м та коридор площею 10,3 кв.м; 2.розділити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 53,0 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м, відповідно до встановленого порядку користування, шляхом відкриття [PERSON] та [PERSON] окремих особових рахунків по оплаті за житлово-комунальні послуги по утриманню квартири. Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони володіють по Ѕ частині квартири [ADDRESS] . За взаємною згодою між сторонами склався наступний порядок користування квартирою: відповідач проживає у кімнаті площею 17,4 кв.м, а позивач володіє та розпоряджається на свій розсуд кімнатою площею 12,3 кв.м та 50% балконом (лоджія) площею 1,4 кв.м. Кухня площею 7,7 кв.м, ванна кімната площею 2,7 кв.м, туалет площею 1,2 кв.м та коридор площею 10,3 кв.м знаходяться у спільному користування сторін. Особові рахунки з оплати комунальних послуг оформлені на відповідача. Позивач зазначає, що вона зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , проживати з відповідачем не може, оскільки він вживає алкогольні напої, зносить сміття до дому, захаращує квартиру, влаштовує бійки разом зі своєю співмешканкою по кімнаті, створюючи несприятливі умови для проживання позивача в іншій кімнаті. 13 квітня 2020 року між позивачем та ТОВ «Центр дезінсекції «Екосепт» було укладено договір б/н про надання послуг щодо проведення дезробіт, вартість яких становила 1600,00 грн, що були сплачені позивачем. Зазначає, що після зростання цін на опалення та інші комунальні платежі, позивач не має фінансової можливості нести одноособово відповідальність по оплаті житлово-комунальних послуг. Відповідач не бажає в добровільному порядку нести витрати відповідно до своєї частки в квартирі та не бажає в добровільному порядку розділити особові рахунки по сплаті комунальних послуг, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року відкрито провадження в даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва». 17 травня 2021 року позивачем отримано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Копію вказаної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано не було, неодноразово надіслані на адресу відповідача документи повернулись до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Третьою особою копію ухвали суду про відкриття провадження у справі отримана 07 червня 2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Третя особа також не скористалася своїм правом на подання письмових пояснень. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені нею обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 21 червня 2018 року укладено договір дарування частки квартири, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар Ѕ частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . (а.с.13). Право власності позивача на Ѕ частку вищевказаної квартири зареєстровано в передбаченому законом порядку, що підтверджується відповідними витягами та інформацією з державного реєстру. (а.с.14-16) Як убачається з інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2021 №1815 від 26 січня 2021 року, згідно з даними реєстрових книг бюро, Ѕ частка квартири [ADDRESS] , на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Десятою київською державною нотаріальною конторою 17 липня 1997 року, №2у-806. Дата проведення реєстрації в бюро - 25 липня 1997 року за реєстровим №184. (а.с.17) В подальшому право власності на вказану частку спірної квартири не перереєстровувалось, що відображено у відповідній інформації з Державного реєстру. (а.с.15) За змістом статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст.150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на власний розсуд. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст.317 ЦК України) Згідно змісту ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України) Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст. 391 ЦК України). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Відповідно до ст. 155 ЖК Української РСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством СРСР і Української РСР. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об&apos;єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв&apos;язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо вимог позивача про встановлення порядку користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-79цс14. За змістом ст. 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Зі змісту позовної заяви убачається, що між сторонами існує певна домовленість щодо користування вищевказаною квартирою, проте відповідач створює нестерпні умови проживання позивача в квартирі через вживання відповідачем спиртних напоїв, захаращення ним спірної квартири сміттям та влаштування бійок зі співмешканкою, що змушує позивача проживати за місцем реєстрації. Як убачається з матеріалів справи, 19 квітня 2020 року між ТОВ «Центр дезінсекції «Екосепт» та позивачем було укладено договір про надання послуг, спрямованих на скорочення чисельності членистоногих/гризунів за адресою: [ADDRESS] . (а.с.21) Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно технічного паспорта квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18-20), загальна площа квартири становить 53,00 кв.м, житлова площа - 29,70 кв.м, з яких: перша кімната - 17,40 кв.м; друга кімната - 12,30 кв.м. Згідно плану квартири, кімнати окремі. Крім того, в квартирі є кухня - 7,70 кв.м, ванна кімната - 2,70 кв.м, туалет - 1,20 кв.м, коридор - 10,30 кв.м, а також 50% лоджії - 1,40 кв.м. Спірне житло з жилими кімнатами 17,40 кв.м та 12,30 кв.м (всього 29,70 кв.м) належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, якими є сторони у справі, по Ѕ частці квартири, отже на кожного співвласника приходиться по 14,85 кв.м жилої площі. При цьому позивач просить виділити їй в користування меншу кімнату площею 12,30 кв.м та лоджію - 1,40 кв.м, що менше, ніж ідеальні частка, що належить кожному із співвласників. Таким чином запропонований позивачем розподіл не порушує права іншого співвласника, яким є відповідач у справі. Отже, відповідно до чинного законодавства суд вправі за заявленим позовом встановити порядок користування відособленими кімнатами, відповідно до заявлених вимог, оскільки такий порядок жодним чином не порушує права відповідача, в користування якого передається кімната, площа якої є більшою ніж площа, що припадає на його ідеальну частку. За встановлених обставин, суд вважає за можливе виділити в користування: [PERSON] кімнату площею 12,30 кв.м та лоджію - 1,40 кв.м; [PERSON] - кімнату площею 17,40 кв.м, залишивши в спільному користуванні співвласників: кухню площею 7,70 кв.м, ванну кімнату площею 2,70 кв.м, туалет площею 1,20 кв.м, коридор площею 10,30 кв.м. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача про розділ особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до встановленого порядку користування, шляхом відкриття [PERSON] та [PERSON] окремих особових рахунків по оплаті за житлово-комунальні послуги по утриманню квартири, суд зазначає наступне. Обґрунтовуючи свої вимоги в цій частині, позивач посилається на те, що особові рахунки з оплати комунальних послуг оформлені на відповідача, проте після зростання цін на комунальні послуги, позивач не в змозі одноосібно їх оплачувати, відповідач оплати за своєю часткою у праві власності не здійснює та не бажає в добровільному порядку розділити особові рахунки. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 360 ЦК України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно зі ст.66 ЖК Української РСР плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється, виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Відповідно до ст. 179 ЖК Української РСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Пунктом 10 Правил користування приміщеннями жилих будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572, передбачений порядок розподілу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир. Мешканці квартири, житлового приміщення у гуртожитку, в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, житлового приміщення у гуртожитку щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю зареєстрованих осіб, що проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар). Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Порядок укладення, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг врегульовано ст. 13 цього Закону, яка передбачає, що відносини між споживачами та виконавцями у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Отже, розподіл особового рахунку можливий лише за умови укладення з кожним із споживачів окремих договорів про надання послуг. Проте, докази укладання позивачем та/або відповідачем - співвласниками квартири таких договорів з підприємствами, що надають житлово-комунальні послуги за адресою спірної квартири, в матеріалах справи відсутні. Також матеріали справи не місять доказів щодо звернення позивача до відповідних комунальних установ з вимогою про розподіл особових рахунків чи відомостей щодо наявних домовленостей по оплаті житлово-комунальних послуг між співвласниками квартири. Відсутні також докази того, що позивач намагалась досягти домовленостей щодо розподілу оплати житлово-комунальних із співвласником - відповідачем у справі, а останнім було відмовлено позивачу у вирішенні цього питання. Таким чином суд вважає передчасними позовні вимоги щодо розподілу особових рахунків на сплату комунальних послуг, шляхом виділення сторонам окремих особових рахунків. При цьому позивач не позбавлена можливості звернутися до підприємств, які надають комунальні послуги, для укладення відповідних договорів на погоджених сторонами умовах і тільки в разі виникнення спору може звернутися до суду з позовом до підприємств, які надають такі послуги. Питання поділу особового рахунку вирішується шляхом звернення особи із письмовою заявою про вказане до відповідного житлового органу з додатком про підтвердження права власності особи на частину квартири. Судом не встановлено, що позивач зверталась у встановленому законом порядку із такою заявою та останній у цьому було відмовлено. У такому випадку звернення до суду з даним позовом є передчасним, тому такі вимоги підлягають залишенню судом без задоволення. Правова позиція з подібних правовідносин викладена в Постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 751/1560/19 (провадження № 61-15603св19) Також слід зазначити, що способи захисту цивільних прав та інтересів чітко визначені в частині другій статті 16 ЦК України. В силу Глави 3 ЦК України та ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених вимог, в тому числі і щодо способу захисту, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3)). Щодо обраного позивачем способу захисту слід зазначити, що до компетенції суду не входить розподіл особових рахунків між споживачами комунальних послуг та виділення окремих особових рахунків по оплаті за житлово-комунальні послуги. Крім того, в пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року за № 14, роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Слід зазначити, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст.48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Згідно зі ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. В даному випадку вимоги позивача про розподіл особових рахунків та відкриття окремих особових рахунків заявлені до фізичної особи, яка є співвласником квартири та до компетенції якої не входить вирішення вказаних питань. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача, оскільки згідно сталої практики Верховного Суду, звернення до суду з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині поділу особових рахунків задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial