Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

Позивач ТОВ «Львівгаз Збут» звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області з цивільним позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за послуги з постачання природного газу у розмірі 13\~876, 44 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідачі є споживачами послуг з постачання природного газу, які надаються позивачем. Відносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу, із врахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи, регулюються Правилами постачання природного газу, затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 30.09.2015 року №2496. Позивач виконав свої зобов`язання та надав споживачу послуги, однак споживачі не виконали взятих на себе зобов`язань та не оплачували повністю вартість спожитого газу. Заборгованість за спожитий газ станом на 16.07.2021 р. складає 10 678, 01 грн., інфляційні втрати 2\~263, 74 грн., 3 % річних 934, 69 грн. Представником відповідача [PERSON] [PERSON] подано відзив на позовну заяву в якому проти задоволення позовних вимог заперечила. Вказала, що згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 27.01.2021 р. [PERSON] у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2009 року, фактичне її місце проживання [ADDRESS] , тому випливає, що [PERSON] не є споживачем послуг за спожитий природний газ, а тому не може нести відповідальність за несплату послуг. Вважає, що споживачем та власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , є [PERSON] . Також відповідач не погоджується з сумою боргу у розмірі 10 678, 01 грн., оскільки відповідно до фінансового стану, борг існує з квітня 2016 р., отже на частину боргу пройшов трирічний строк позовної давності, а відтак інші вимоги (3% річних та інфляційні) також є спірними. Також той факт, що борг існує з квітня 2016 р. встановлено в ухвалі про скасування судового наказу по справі № 450/9/20. Просить застосувати строк позовної давності. На підставі викладеного просить позов залишити без задоволення. Представником позивача подано відповідь на відзив в якому вказав, що відповідно до ч. 3 ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Із поданого відзиву [PERSON] підтверджує, що [PERSON] на яку відкрито особовий рахунок [NUMBER] є споживачем та власником будинку. Щодо тверджень відповідача про пропуск строку позовної давності, вказує, що 29.10.2019 р. ТОВ «Львівгаз збут» звернулось з заявою про видачу судового наказу. Пустомитівським районним судом Львівської області було видано судовий наказ у справі № 450/9/20 від 23.01.2020року про стягнення з [PERSON] , [PERSON] заборгованості за спожитий природній газ. В подальшому, ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 06.03.2020 р. судовий наказ № 450/9/20 від 23.01.2020 року було скасовано та роз`яснено стягувачу його право звернутись до суду в порядку позовного провадження. Тому вважає, що мало місце переривання позовної давності за вимогами позивача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Вказав, що строки на звернення до суду із позовною заявою не пропущені так як позивач попередньо звертався до суду із заявою про видачу судового наказу до відповідачів. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила. Вказала, що позовні вимоги до [PERSON] безпідставні, оскільки остання не проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 2009 року, а тому не є споживачем послуг за спожитий природній газ. Також щодо позовних вимог просить застосувати строк позовної давності, оскільки борг існує з квітня 2016 року, а тому позивач пропустив строк звернення із позовними вимогами щодо стягнення даного боргу. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи без участі відповідача чи відкладення розгляду справи до суду від відповідача не надходило. Заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на відповідача [PERSON] зареєстровано абонентський рахунок № [NUMBER] споживача газу за адресою [ADDRESS] . Згідно Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб, виданої Зимноводівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області 04.07.2019 р. № 2218 за адресою [ADDRESS] зареєстровані : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 27.01.2021 р. за адресою [ADDRESS] , проведеної комісією Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, зроблено висновок: на підставі свідчень сусідів комісія встановила, що заявниця [PERSON] проживає за вказаною адресою з 2009 р. після одруження. З метою стягнення зазначеної заборгованості Позивач в якості стягувача звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області із заявою про видачу судового наказу. 23.01.2020 р. Пустомитівським районним судом Львівської області було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» заборгованість у розмірі 10 678, 01 грн. за спожитий природній газ, 2 324, 72 грн. інфляційних втрат та 861, 96 грн. - 3% річних та витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 06.03.2020 р. вищезазначений судовий наказ у справі № 450/9/20 скасовано. При цьому, позивачеві як стягувачу було роз`яснено про його право звернутися до суду із тими самими вимогами у порядку позовного провадження. Відповідно до розрахунку заборгованості у відповідачів станом на день подання позову до суду виникла заборгованість за спожиті послуги по постачанню природного газу за період з 08.2018 року по 07.2021 року на суму 10 678, 01 грн. Відповідно до розрахунку 3% річних та інфляційних витрат, виходячи з суми заборгованості 10 678, 01 грн., нараховано 3% річних у розмірі 934, 69 грн. та інфляційні витрати у розмірі 2 263, 74 грн. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтею 68 ЖК УРСР передбачено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Правовідносини між виконавцем послуг та споживачем в сфері надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами постачання природного газу, затвердженими постанової Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 р. № 2496. Пунктом 2 Розділу ІІІ зазначених Правил визначено, що постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Регулятором, які є однаковими для всіх побутових споживачів України. За договором постачання природного газу постачальник зобов`язаний поставити побутовому споживачу природний газ у необхідних для нього об`ємах (обсягах), а побутовий споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором. Договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням статей633, 634,641 та 642 Цивільного кодексу України, шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. Оплата побутовим споживачем за надані послуги з газопостачання може провадитися: за квитанціями абонентської книжки постачальника; за платіжними документами, які виписуються постачальником. Порядок оплати за поставлений газ визначається в заяві-приєднанні. Споживач не обмежується у праві здійснювати оплату за договором на постачання природного газу через банківську платіжну систему, он-лайн переказ, поштовий переказ, внесення готівки через касу постачальника та в інший не заборонений законодавством спосіб (п. 12 Розділу ІІІ Правил). Періодом для визначення розміру оплати послуг з газопостачання побутовим споживачем є календарний місяць. При розрахунку за квитанціями абонентської книжки постачальника споживач самостійно розраховує суму платежу та сплачує його постачальнику не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим. При розрахунку за платіжними документами (рахунками постачальника) оплата за послуги з газопостачання має бути здійснена споживачем у терміни, визначені в рахунку, який не може бути меншим п`яти робочих днів з моменту отримання споживачем цього рахунку (п. 14 Розділу ІІІ Правил). У разі виникнення у споживача заборгованості за договором постачання природного газу за домовленістю сторін (постачальника та споживача) може бути укладений графік погашення заборгованості, який оформлюється додатком до договору або окремим договором про реструктуризацію заборгованості. У разі відсутності графіка погашення заборгованості постачальник має право грошові кошти, отримані від споживача в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості споживача відповідно до черговості її виникнення. Укладення сторонами та дотримання споживачем узгодженого графіка погашення заборгованості не звільняє споживача від виконання поточних зобов`язань за договором. У разі відсутності графіка погашення заборгованості або його недотримання чи не оплати поточних платежів постачальник має право у порядку, визначеному цим розділом та договором постачання природного газу, припинити або обмежити постачання природного газу на об`єкт споживача до повного погашення заборгованості (п. 15 Розділу ІІІ Правил). Припинення газопостачання не звільняє побутового споживача від обов`язку сплатити заборгованість за фактично спожитий природний газ (п. 19 Розділу ІІІ Правил). Спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг є Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Згідно із статтею 6 вказаного Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (ст.1 Закону). Перелік житлово-комунальних послуг визначений статтею 5 цього Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Індивідуальний споживач, зокрема, зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (ст.7 Закону). Таким чином, споживач зобов`язаний оплачувати житлово комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними, при цьому відсутність договору про надання житлово - комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, що відповідає правому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц. Зазначений підхід у відповідних правовідносинах та праворозуміння послідовно підтримане Касаційною інстанцією впродовж тривалого часу, відтак є обов`язковим до врахування судами нижчих інстанцій. Відповідно до ч, 3 ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялися, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останніми не надано, натомість розмір заборгованості стороною позивача доведено згідно наданого розрахунку. Щодо покликання представника відповідача [PERSON] на те, що згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 27.01.2021 р. [PERSON] у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2009 року, фактичне її місце проживання [ADDRESS] ., а тому [PERSON] не є споживачем послуг за спожитий природний газ, суд такі відхиляє з огляду на наступне. Відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 07.11.2006 року, що стверджується довідкою відділу АДР від 21.12.2021р. До матеріалів справи долучено Акт обстеження житлово-побутових умов за адресою [ADDRESS] , а не за адресою [ADDRESS] . Таким чином даний акт не є належним доказом того, що [PERSON] не являється споживачем послуг за адресою [ADDRESS] . Клопотань про виклик свідків, які зазначені в акті відповідачем та її представником не заявлялось. Окрім того представник відповідача у відзиві на позовну заяву та у клопотаннях адресованих на адресу суду, вказувала місце проживання [PERSON] [ADDRESS] . Сторона відповідача подала до суду та підтримала в судовому засіданні заяву про застосування наслідків спливу позовної давності та просить на цій підставі відмовити у позові в повному обсязі. З приводу зазначеного, суд звертає увагу на те, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження (ч.2 ст.19 ЦПК України). Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості (п.3 ч.1 ст.161 ЦПК України). При цьому, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо. З матеріалів справи вбачається, що 23.01.2020 року Пустомитівським районним судом Львівської області було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» заборгованість у розмірі 10678,01грн. за спожитий природній газ, 2 324, 72 грн. інфляційних втрат та 861,96 грн. -3% річних та витрати по сплаті судового збору. При цьому, ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 06.03.2020 р. вищезазначений судовий наказ у справі № 450/9/20 скасовано. При цьому, Позивачеві як стягувачу було роз`яснено про його право звернутися до суду із тими самими вимогами у порядку позовного провадження. Позивач ТОВ «Львівгаз збут» вважає, що поданням заяви про видачу судового наказу перервалася позовна давність, відтак така не є пропущеною, а позов підлягає задоволенню. Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року (справа № 712/8916/17) зазначила, що наведена інтерпретація норм права не врахувала інтересу боржника, зокрема у тому, щоб заявити про застосування позовної давності, а такої можливості у наказному провадженні немає. Більше того, стаття 100 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, не встановлювала підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу чи її повернення ні те, що з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, ні те, що пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою. Натомість пункт 5 частини першої статті 165 ЦПК України у редакції, чинній з вказаної дати, таку підставу для відмови у видачі судового наказу передбачає. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. Суд не вбачає підстав для відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 07 липня 2020 року (справа № 712/8916/17), які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України мають бути враховані судами при вирішенні аналогічних справ. Таким чином, доводи представника позивача щодо переривання строку позовної давності поданням заяви про видачу судового наказу не узгоджуються з Постановою Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року (справа № 712/8916/17), тому є безпідставними. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою. Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. За правилами частини третьої четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За системним змістом наведених статей суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відповідно до п.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як вбачається з матеріалів справи позивач просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за період з 08.2018 р. по 07.2021 р., однак як вбачається з довідки про фінансовий стан абонента з особовим рахунком [NUMBER] , долученою позивачем, така заборгованість вже існувала станом на 08.2018 р. і у період 08.2018 р. по 07.2021 р. жодним чином не змінювалась. Як вбачається з довідки про фінансовий стан абонента з особовим рахунком [NUMBER] за період 03.2016 р. по 06.2019 р., долученою представником відповідача [PERSON] [PERSON] , то така заборгованість виникла у 07.2017 р., в той же час із позовними вимогами звернувся лише 26.08.2021 року, що свідчить про пропуск позивачем строку звернення до суду. При цьому, суд враховує, що 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-ІХ), яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. В свою чергу, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року справа № 737/771/20, цим законом продовжені строки у зв`язку з встановленням карантину лише до 06 серпня 2020 року, оскільки 17 липня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року № 731-IX. Таким чином, незважаючи на те, що строк дії карантину продовжувався, і такий фактично діє з 12.03.2020 року до теперішнього часу, процесуальні строки на даний час не є такими, що автоматично продовжені, що свідчить про наявність у суду обґрунтованих підстав застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності, про застосування яких просить сторона відповідача. Враховуючи вищенаведене, оскільки відповідач подав до суду заяву про застосування позовної давності, а представником позивача не представлено суду доказів поважності пропуску такого, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості, слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду. Щодо позовної вимоги ТОВ «Львівгаз збут» про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд з даного приводу зазначає наступне. Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відтак, суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, оскільки відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed