Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить скасувати свідоцтво про право власності на спадщину за законом, видане йому державним нотаріусом Першої Житомирської державної нотаріальної контори, на 1/2 частини спадкового майна [PERSON] , зареєстроване в реєстрі за №6-372 та визнати за ним право власності на земельну ділянку кадастровий номер 1825482200:12:000:0041, площею 3,7100 га., що знаходиться на території Кошелівської сільської ради Пулинського району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [INFO] померла його мати [PERSON] , спадкоємцями майна померлої за законом є він та сестра [PERSON] 13 липня 2006 року подав заяву про прийняття спадщини. 29 квітня 2009 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видав державний нотаріус Першої Житомирської державної нотаріальної контори Сіранчук Р.В., на 1/2 частини спадкового майна, яке складається з земельної ділянки площею 3,7100 га., розташованої на території Кошелівської сільської ради Червоноармійського (Пулинського) району Житомирської області для ведення сільськогосподарського виробництва. У вересні 2021 року випадково довідався про наявність заповіту померлої [PERSON] , згідно якого вона все своє майно заповіла йому. Оригінал заповіту віднайдено ним серед документів та фотокарток, які померла передала на зберігання своїм родичам. Копію заповіту у вересні 2021 року також отримав з архівного відділу Кошелівської сільської ради Пулинського району Житомирської області. У жовтні 2021 року звернувся до Житомирської державної нотаріальної контори для скасування виданого [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом та видачу йому свідоцтва на право на спадщину на все майно [PERSON] . Однак, 07.10.2021 видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з огляду на те, що він на день подання заяви про прийняття спадщини не пред"явив заповіт. Також нотаріусом повідомлено, що згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру заповіт від імені [PERSON] , посвідчений секретарем виконавчого комітету Кошелівської сільської ради Пулинського району Житомирської області 27.03.2001 за реєстровим №28 та зареєстрований в Спадковому реєстрі 23.05.2007. Тобто, станом на день отримання ним свідоцтва на право на спадщину за законом Спадковий реєстр містив відомості про наявність заповіту померлої, проте дану інформацію державним нотаріусом перевірено та доведено до нього не було. 17 листопада 2021 року повторно звернувся до державного нотаріуса із заявами, в яких просив внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, проте 10.12.2021 отримав відмову нотаріуса, так як заміна свідоцтва здійснюється лише за згодою всіх спадкоємців, а відповідачка свою згоду на заміну свідоцтва не надала. Зазначає, що з урахуванням наявності заповіту, він є власником всього спадкового майна, а саме: земельної ділянки кадастровий номер 1825482200:12:000:0041, площею 3,7100 га., що знаходиться на території Кошелівської сільської ради Пулинського району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Ухвалами суду від 15 лютого 2022 року відкрито провадження у справі, а 26 травня 2022 року підготовче провадження закрито та призначено до судового розгляду. 28.06.2022 відповідачка надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що 26.05.2022 судом винесено ухвалу, якою вирішено закінчити підготовче провадження по даній справі та призначено справу до розгляду. З ухвали вона дізналася, що справа призначалася до розгляду неодноразово і навіть судом здійснювався виклик її у підготовче засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. У зв"язку з введенням військового стану в Україні судові реєстри, в тому числі і веб-сайт судова влада, на якому суд розмістив оголошення про її виклик в судове засідання, не працював. Про судовий розгляд даної справи вона дізналася випадково, отримавши 21.05.2022 по пошті клопотання від позивача. 10.06.2022 від суду отримала позовну заяву з додатками. З позовними вимогами не погоджується. Обставини та правові підстави наведені позивачем у позовній заяві є безпідставними, а докази, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги є недостовірними. [INFO] померла їх з позивачем мати - [PERSON] , яка на момент смерті проживала разом з нею, тому вона фактично прийняла спадщину. 13.07.2006 позивач шляхом подання заяви до нотаріальної контори, виявив намір прийняти спадщину за законом після померлої та 29.04.2009 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна. На іншу 1/2 частину спадкового майна вона свідоцтво про право на спадщину не отримувала. З 01.01.1996 вона є інвалідом другої групи та відповідно непрацездатною, а тому має обов"язкову частку спадкового майна, незалежно від наявності заповіту. Про прийняття позивачем спадщини за законом домовились після смерті матері. Позивач підтвердив своє бажання отримати спадщину саме за законом, щоб іншу частину спадкового майна могла успадкувати вона. Твердження позивача, що він не знав про наявність заповіту на його користь і дізнався про це лише у вересні 2021 року, є неправдивими. В 2009 році [PERSON] звертався до Кошелівської сільської ради Червоноармійського району Житомирської області у зв"язку з чим секретарем сільської ради [PERSON] зроблено на заповіті запис, що він до цього часу ніким не скасований та є дійсним. Вважає, що позивач достеменно знав про наявність заповіту вже у 2009 році, коли отримував свідоцтво про право на спадщину, тому до даних правовідносин слід застосувати строк позовної давності. Враховуючи викладене, просить поновити пропущений процесуальний строк на подачу відзиву на позовну заяву, встановлений ухвалою суду від 15 лютого 2022 року, визнавши причини його пропуску поважними; застосувати до даних правовідносин строк позовної давності; відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі; викликати та допитати в судовому засіданні свідка - секретаря Кошелівської сільської ради Пасльон З.І. та стягнути з позивача на її користь судові витрати. 25 липня 2022\~року ухвалою суду повернуто до стадії підготовчого засідання, а 16 серпня 2022 року, підготовче провадження у справі закрито та призначено до судового розгляду по суті, уточнено прізвище відповідачки, яке згідно паспорта громадянина України є Місюра. Позивач у судове засідання не з"явився, надав суду письмове клопотання, в якому просить судові засідання проводити за його відсутності. Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила у їх задоволенні відмовити. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання про те, що позов\~задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.\~ Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~ \~ Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за №1486, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05.06.2006, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції (а.с.15). За життя [PERSON] 27.03.2001 склала заповіт, який посвідчений секретарем Кошелівської сільської ради [PERSON] . Згідно заповіту, [PERSON] належний їй житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] та все її майно, де б воно не було і в чому воно б не виражалося, яке буде належати їй на день смерті заповіла сину [PERSON] . На заповіті у верхньому правому куті зроблено запис наступного змісту: «Цей заповіт не скасований і не змінено іншим, 27.02.2009, секретар «підпис» (а.с.16). Після смерті [INFO] [PERSON] , спадщину прийняли син [PERSON] та дочка [PERSON] , що підтверджується заявою позивача від 13.07.2006 поданою до нотаріальної контори та довідкою від 21.06.2022 про те, що відповідачка на час смерті спадкодавця була зареєстрована та проживала з останньою за однією адресою (а.с. 55, 59, 126). Відповідно до\~державного акта\~на право\~власності на\~земельну ділянку\~серії ЖТ\~№155540\~від 02.09.2004,\~ [PERSON] \~на праві\~власності належала\~земельна ділянка\~площею 3.7100\~га., кадастровий номер 1825482200:12:000:0041, що розташована на території Кошелівської сільської ради Червоноармійського району Житомирської області (а.с. 63, 64). 29.04.2009 [PERSON] подав до нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна [PERSON] . Цього ж дня, державним нотаріусом Войтенку К.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна [PERSON] , яке складається з земельної ділянки площею 3,7100 га., розташованої на території Кошелівської сільської ради Червоноармійського району Житомирської області, що належала померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЖТ №155540 від 02 вересня 2004 року. Також у свідоцтві зазначено, що [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна ще не видане (а.с.10). Згідно довідки про оціночну вартість об"єкта нерухомості від 12.10.2021, вартість земельної ділянки площею 3,7100 га., кадастровий номер 1825482200:12:000:0041, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в с.Кошелівка Пулинського району Житомирської області, становить 66330,93 грн. (а.с.22-24). Постановою державного нотаріуса Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) Поліщука А.І. від 07.10.2021 № 1805/02-31,\~ [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку за кадастровим номером 1825482200:12:000:0041, яка належала померлій [PERSON] , у зв`язку з тим, що спадкоємець під час оформлення спадщини не повідомив нотаріуса про наявність заповіту і отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частини відповідної земельної ділянки (а.с.17). 17.11.2021 [PERSON] звертався із заявою до державного нотаріуса Поліщука А.І., в якій просив внести зміни до свідоцтва на право на спадщину за законом від 29.04.2009 зареєстроване в реєстрі за №6-372 та видати свідоцтво на право на спадщину за заповітом на все майно померлої [PERSON] , яке складається з земельної ділянки площею 3.7100 га., за кадастровим номером 1825482200:12:000:0041, що знаходиться на території Кошелівської сільської ради Пулинського району, оскільки він є єдиним спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину. [PERSON] , яку державний нотаріус вважає іншим спадкоємцем у спадковій справі №597/2006, спадщину не прийняла та свідоцтво про право на спадщину за законом не отримала (а.с.18-19). 10.12.2021 Житомирською державною нотаріальною конторою Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) Войтенку К.В. направлено лист за № 2293/01-16, що відповідно до матеріалів спадкової справи №597/2006, заведеної Першою житомирською державною нотаріальною конторою, а саме витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 04.09.2006 № 6346060, інформація щодо наявності заповітів при заведенні спадкової справи, відсутня. На момент відкриття спадщини спадкоємець [PERSON] не повідомив про наявність заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Кошелівської сільської ради Червоноармійського району Житомирської області 27.03.2001 та не пред"явив його. [PERSON] шляхом подання заяви про прийняття спадщини після померлої, скористався правом на спадкування за законом. [PERSON] , дочка померлої, як вбачається з довідки №20 від 18.02.2009, виданої ОСББ "Залізничник", проживала та була зареєстрована за однією адресою з померлою на момент смерті та протягом 6 місяців після смерті [PERSON] , прийняла спадщину фактично. [PERSON] протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не заявляла про відмову від спадщини. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна, відповідно до затвердженої форми, а свідоцтво про прийняття спадщини за законом на 1/2 частину спадкового майна іще не видане дочці померлої - [PERSON] . Статтею 1300 ЦК України передбачено внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, або на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду, але не зміну виду спадкування (а.с.20-21). Згідно копії спадкової справи №597/2006 до майна померлої [INFO] [PERSON] , позивачем [PERSON] 29.04.2009 нотаріусу подана заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом в 1/2 частці. Цього ж дня, нотаріусом видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна, а саме земельну ділянку площею 3,7100 га., розташовану на території Кошелівської сільської ради Червоноармійського району Житомирської області, що належала померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЖТ №155540 від 02 вересня 2004 року. Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна ще не видане дочці померлої - [PERSON] 07.10.2021 винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказану земельну ділянку. У справі також наявна довідка від 18.03.2009 № 20 видана ОСББ «Залізничник» про те, що [PERSON] була зареєстрована та на час смерті проживала за адресою: [ADDRESS] , де також проживала і дочка [PERSON] (а.с.53-69). Відповідно до довідки № 396 від 05.05.2022, виданої Кошелівським старостинським округом Пулинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, 14.09.2021 ними видано [PERSON] копію заповіту [PERSON] , складеного та посвідченого секретарем виконавчого комітету Кошелівської сільської ради Червоноармійського району Житомирської області 27.03.2001, за реєстровим №28 та зареєстрованим у Спадковому реєстрі 23.05.2007 (а.с.91). Згідно витягу\~з Державного\~реєстру актів\~цивільного стану\~громадян про\~державну реєстрацію\~шлюбу щодо\~підтвердження дошлюбного\~прізвища №\~00035951903\~від 25.06.2022,\~шлюб укладений\~між [PERSON] \~та [PERSON] ,\~прізвище після\~реєстрації шлюбу\~дружини -\~" [PERSON] ",\~а згідно\~довідки відділу\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Житомирського обласного\~управління юстиції, паспорта громадянина України, пенсійного посвідчення прізвище відповідачки - [PERSON] (а.с.142, 143,178-180). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.02.1951, матір"ю відповідачки є [PERSON] (а.с.141). З довідки №11 та акта від 21.06.2022, виданих ОБСББ "Залізничник", вбачається, що мати [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з нею в квартирі по [ADDRESS] , з 03.02.1999 по день смерті [INFO] та разом з ними були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.139-140). Відповідно до посвідчення № [NUMBER] , виданого 14.01.1996, [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи з 01.01.1996 - безстроково (а.с.143). У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що з 1986 по 2017 рік працювала секретарем Кошелівської сільської ради. В її обов"язки входило посвідчувати заповіти, про що робився запис у журналі реєстрації нотаріальних дій. Після посвідчення заповіту один примірник оригіналу видавався на руки спадкодавцю, а інший залишався у сільській раді. В 2001 році у сільській раді посвідчення заповітів відбувалось з використанням друкарської машинки. Дублікат заповіту видавався на руки лише спадкоємцю, про що зазначалось у правій верхній частині документа, а також робився запис про особу яка видавала, її посада, дата, ставився підпис та печатка сільської ради. За дублікатом заповіту до сільської ради зверталися самі спадкоємці. Чи видавався дублікат заповіту складеного [PERSON] не пам`ятає. Після огляду в судовому засіданні заповіту від 27.03.2001, складеного [PERSON] , який знаходиться у позивача, а копія міститься в матеріалах справи, повідомила, що це оригінал заповіту, який після посвідчення виданий [PERSON] . Заповіт посвідчувався нею особисто. Запис про те, що заповіт не скасований і не змінений іншим, зроблено нею особисто 27.02.2009. Із даним оригіналом заповіту в сільську раду 27.02.2009 звертався особисто спадкоємець [PERSON] , оскільки іншій особі, яка не є спадкоємцем, такий запис на заповіті зроблений не був би. Відповідно до\~ст.\~12\~ЦК України\~(надалі\~ЦК)\~особа здійснює\~свої цивільні\~права вільно,\~на власний\~розсуд. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. За захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу кожна особа має право звернутися до суду (ч.1 ст.16 ЦК). У ст. 1216 ЦК зазначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (ч.1 ст. 1241 ЦК України). Відповідно до п. 5.9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 ЦК України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки. Право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Як вбачається з п. 5.10 вказаного Порядку при визначенні розміру обов`язкової частки нотаріусу слід враховувати, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом. Відповідно до ст.1261 ЦК\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно частин\~1\~та 3\~ст.\~1268\~ЦК спадкоємець\~за заповітом\~чи за\~законом має\~право прийняти\~спадщину або\~не прийняти\~її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом вказаного строку. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. (ст.ст. 1270, 1273 ЦК). Відповідно до ст.ст. 1296, 1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Згідно ст.1300\~ЦК за\~згодою всіх\~спадкоємців,\~які прийняли\~спадщину,\~нотаріус або\~в сільських\~населених пунктах\~-\~уповноважена на\~це посадова\~особа відповідного\~органу місцевого\~самоврядування за\~місцем відкриття\~спадщини може\~внести зміни\~до свідоцтва\~про право\~на спадщину. На\~вимогу одного\~із спадкоємців\~за рішенням\~суду можуть\~бути внесені\~зміни до\~свідоцтва про\~право на\~спадщину. У зазначених випадках нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. Зі ст. 1301 ЦК вбачається, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] у м. Житомирі та після її смерті відкрилась спадщина. [PERSON] прийняв спадщину, оскільки протягом шести місяців після смерті матері подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом. [PERSON] заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подавала, однак вважається такою, що спадщину прийняла, оскільки була зареєстрована та проживала разом з [PERSON] на час її смерті. З дослідженого під час судового розгляду оригіналу заповіту [PERSON] від 27.03.2001 та показань свідка [PERSON] вбачається, що станом на 27.02.2009 [PERSON] мав оригінал заповіту і відповідно знав його зміст, оскільки особисто звертався до Кошелівської сільської ради, де надав оригінал заповіту, на якому свідком зроблено напис про те, що він не скасований і не змінений. Незважаючи на наявність у позивача оригіналу заповіту спадкодавця, [PERSON] , його не використав для спадкування за заповітом, а натомість уже через два місяці, а саме 27.04.2009 звернувся до нотаріуса про видачу йому свідоцтва про право на спадщину саме як спадкоємцю за законом, при цьому не повідомивши нотаріуса про наявність заповіту та не надав його. Із досліджених у суді документів не встановлено, коли та як саме до [PERSON] потрапив оригінал заповіту, а сам позивач заперечує про те, що до вересня 2021 року був обізнаний про заповіт складений на його ім`я матір`ю [PERSON] . За таких обставин, [PERSON] фактично 27.04.2009 особисто прийняв рішення про відмову від спадкування за заповітом, оскільки заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину пише, як спадкоємець за законом. Викладене підтверджує доводи відповідачки [PERSON] , викладені у відзиві, про те, що вона із позивачем домовилась про спадкування майна померлої саме за законом, в рівних частинах по 1/2, а не за заповітом. Таким чином, відповідачка [PERSON] жодним чином не порушила прав позивача, але заперечує позовні вимоги у зв`язку з їх домовленістю та пропуском позивачем строків позовної давності. Беручи до уваги, що здобуті докази вказують на те, що з лютого 2009 року позивач знав про наявність заповіту, а тому фактична відмова від спадкування за заповітом викладена у його заяві нотаріусу про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.04.2009, не має юридичних наслідків, оскільки вчинена зі спливом шестимісячного строку після відкриття спадщини. При зверненні до суду для захисту своїх порушених, оспорюваних прав, [PERSON] просить скасувати видане йому свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.04.2009 та визнати за ним право власності на майно в порядку спадкування за заповітом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК та з даного приводу є роз`яснення Пленуму Верховного Суду України викладені у п. 27 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7, згідно з якими свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Подібні висновки щодо застосування статті 1301 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду від 14.11.2018 в справі № 2-1316/2227/11, від 23.09.2020 в справі №742/740/17, від 11.11 2020 у справі № 752/8119/17-ц. Однак, [PERSON] мав право на спадкування за заповітом або за законом, оскільки спадщину прийняв, подавши нотаріусу у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, а тому ст. 1301 ЦК у даному випадку не підлягає застосуванню. Інших встановлених законом підстав для визнання судом недійсним виданого йому свідоцтва про право на спадщину, позивачем в обґрунтування позовних вимог, не наведено. Як на підставу своїх вимог щодо скасування виданого йому свідоцтва, позивач зазначає відмову нотаріуса у видачі йому нового свідоцтва про право на спадщину за заповітом або внесення до уже виданого змін. Однак, такі обґрунтування не встановлені законом для визнання свідоцтва недійсним, а є підставою для захисту права в порядку, передбаченому ст.1300 ЦК, у якій вказано, що за відсутності згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У зазначених випадках нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. За таких обставин, оскільки нотаріус відмовив у внесенні змін до виданого [PERSON] свідоцтва, останній мав заявити вимогу про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, оскільки відповідач проти внесення таких змін, як вбачається із викладених у відзиві заперечень щодо збільшення розміру частки позивача, заперечує. З огляду на викладене обраний позивачем спосіб захисту, суд вважає неефективним, як такий, що не ґрунтується на вимогах закону, оскільки законом визначено ефективний спосіб захисту у порядку, передбаченого ст.1300 ЦК. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, що діяла на час смерті спадкодавця) непрацездатні громадяни - це особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Частиною першою статті 26 цього Закону визначено, що особи жінки мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 55 років за наявності страхового стажу не менше 5 років. Розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в частині першій статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, Конституційний Суд України у рішенні\~\~ від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 (справа про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) виходив із положень частини третьої статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів\~I, II та III групи, а також положень пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний», а саме частини четвертої\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» та абзацу 17 частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та вирішив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. Відповідачка на час відкриття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] , була непрацездатною, оскільки з 01.01.1996 є особою з інвалідністю 2 групи, а також досягла пенсійного віку, у зв`язку із чим має обов"язкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту, складеного на ім"я [PERSON] і вважається такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини і не заявила про відмову від спадщини. При цьому, строк отримання свідоцтва про прийняття спадщини, законом не обмежений. Щодо заявленого відповідачкою клопотання про застосування до даних правовідносин строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до\~статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК ). Для окремих видів вимог\~законом\~встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до\~статті 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ч.ч. 3, 4\~ст.267 ЦК\~\~позовна давність\~застосовується судом\~лише за\~заявою сторони\~у спорі,\~зробленою до\~винесення ним\~рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Верховним Судом України у постанові від 24.056.2015 в справі № 6-738цс15 зроблено правовий висновок, від якого не відступив Верховний Суд, що без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. З дослідженого під час судового розгляду оригіналу заповіту [PERSON] від 27.03.2001 та показань свідка [PERSON] вбачається, що станом на 27.02.2009 позивач [PERSON] мав оригінал заповіту і відповідно знав його зміст, оскільки особисто звертався до Кошелівської сільської ради, де надав оригінал заповіту, на якому свідком зроблено напис про те, що він не скасований і не змінений. З даним позовом до суду, [PERSON] звернувся через 13 років, а саме 01.02.2022, тобто з пропуском позовної давності в три роки. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі №\~910/18560/16 зроблено правовий висновок, що застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, відповідачкою не порушено, а позивачем обрано неефективний спосіб захисту, тому підстав для задоволення клопотання відповідачки про відмову в задоволенні позову у зв"язку зі спливом строків позовної давності суд не вбачає. Суд вважає, що у задоволені позову у даному випадку потрібно відмовити у зв`язку із обраним позивачем неефективним способом захисту своїх порушених, оспорюваних прав, що є окремою самостійною для цього підставою. Доводи позивача та його представника про те, що про наявність заповіту [PERSON] дізнався лише у вересні 2021 року є необґрунтованими, оскільки достовірними доказами не підтверджені. Натомість, такі твердження спростовані дослідженим в суді оригіналом заповіту та показаннями свідка, які суд вважає достовірними, оскільки вони узгоджуються між собою та з яких вбачається, що станом на 27.02.2009 у позивача був оригінал заповіту і він знав про його зміст. З цих же підстав, як недостовірну, суд також не бере до уваги довідку № 396 від 05.05.2022, видану Кошелівським старостинським округом Пулинської селищної ради про те, що у вересні 2021 року позивачу видано копію заповіту [PERSON] , якого в суд позивачем не надано і як додаток у довідці він не значиться. За правилами ст.ст.\~ 12, 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд\~ розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~\~\~Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Як вбачається зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Таким чином,\~встановивши фактичні\~обставини справи,\~які мають\~суттєве значення\~для її\~вирішення,\~надавши належну\~правову оцінку\~наявним у\~матеріалах справи\~доказам,\~суд дійшов\~висновку про\~відсутність підстав\~для задоволення\~позову у\~зв`язку із\~обранням неефективного\~способу захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, тому судовий збір з відповідачки не стягується. Відповідно до ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У той же час, відповідачкою або її представником до суду не надано жодних доказів понесення судових витрати на професійну допомогу, а тому вимога відповідачки про стягнення з позивача на її користь витрат пов"язаних з правничою допомогою адвоката, до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed