Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до Одеської міської ради, за участю третьої особи - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . \~ Позивачка обгрунтовує свої вимоги тим, що 01.09.1995 купила квартиру [ADDRESS] , на підставі укладеного письмовго договору купівлі-продажу, який було укладено на Товарній біржі «Одеська товарна біржа» за реєстраційним номером 9440. Вказаний договір був зареєстрований у КП «БТІ» ОМР у реєстровій книзі Бюро за №47пр-стор.177-р «375 від 08.09.1995року. Однак, вказаний договір був втрачений. Як зазначає позивачка, вона з вересня 1995 року по даний час використовує вказану квартиру як власник та проживає у ній з 01.03.1996 року. Позивачка вказує про те, що Державним реєстратором Департаменту з питань державної реєстрації Одеської міської ради було відмовлено у проведенні державної реєстрації вказаної квартири на підставі того, що архівна копія договору купівлі продажу не є підставою для державної реєстрації вказаної квартири. У зв`язку з тим, що оригінал договору купівлі продажу №9440 від 01.09.1995 року втрачений, позивачка немає можливості реалізувати своє право на розпорядження вказаним майном, а саме подарувати свою квартиру своїй онучці [PERSON] . Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01.02.2021 року відкрито загальне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання на 02.03.2021 року на 10год. 45хв. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10.05.2022 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 30.08.2022 року. \~У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, про ча та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином. До суду від представника позивача [PERSON] надійшла письмова заява, яка міститься в матеріалах справи, в якій позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі, також просив суд розгляд справи проводити за його відсутності (арк.сп. 121). У судове засідання представник відповідача Одеської міської ради не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Надав до суду письмовий відзив, який міститься в матеріалах справи, в якому позовні вимоги не визнав, вказав про те, що Одеська міська рада є не належним відповідачем по справі, оскільки позивачкою [PERSON] не доведено порушення, невизнання або оспорення її прав власника спірного нерухомого майна відповідачем, також не доведено, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останнім права на володіння, користування або розпорядження спірним обєктом нерухомого майна саме Одеською міською радою (арк.сп.45-54). У судове засідання представник третьої особи Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, надала до суду письмову заяву, яка містяться в матеріалах справи, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності (арк.сп. 67-68). У зв`язку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача, який повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280-281 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає про те, що позов є необґрунтованим, є недоказаним, тому не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено про те, що 01.09.1995 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №9440 на квартиру за адресою: [ADDRESS] , посвідчений Одеською товарною біржою та зареєстрований Одеським МБТІ за №47пр-стор.177-р «375 від 08.09.1995року (арк.сп.18-19). Відповідно до довідки №5283-07/1217-116 від 07.12.2020 року, яка видана КП «БТІ» ОМР, зазначено про те, що станом на 31.12.2012 року право власності на кв. [ADDRESS] зареєстровано за « [PERSON] », (ПІБ вказане російською мовою згідно запису у реєстраційній книзі) на підставі договору №9440 купівлі продажу нерухомого майна, зареєстрований Одеською товарною Біржею 01.09.1995р. Дата реєстрації 08.09.1995р. (запис в реєстровій книзі 47пр-стор.177-р.№375) (арк.сп.12). Відповідно до Довідки №1 від 04.12.2020 року, яка видана ОСББ «Господарник», [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 01.03.1996 року (арк.сп.13). Із матеріалів справи вбачається про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна №9440 від 01.09.1995 року був втрачений, у зв`язку з чим позивачкою було подано оголошення в газеті «Чорноморські новини» №95 (22213) від 10.12.2020 року про те, що втрачений оригінал договору купівлі продажу нерухомого майна №4490 від 01.09.1995 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] вважати недійсним (арк.сп.16-17). Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України). За змістом статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Загальний перелік способів захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності за положеннями ст.321 ЦК України є непорушним і ніхто не може протиправно бути обмеженим в реалізації свого права власності. Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 24 червня 2015 року № 6-318цс15, встановлено, що за правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Так, п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Пунктом 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, передбачено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку, права власності на об`єкт нерухомого майна, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності чи постійного користування земельною ділянкою, свідоцтва про право власності на нерухоме майно використовуються відомості з Державного земельного кадастру або Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, та паперовий носій інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації). У разі наявності в заявника копії примірника втраченого, пошкодженого чи зіпсованого державного акта, свідоцтва про право власності на нерухоме майно подається також відповідна копія. Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі таких документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа. Відповідно до п.п. 1.1 п. 1 глави 2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених п. З глави 7 розділу І цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. У разі посвідчення правочинів щодо відчуження та застави нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно, не подаються. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Загальний перелік способів захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладаються саме на цю сторону (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України). При цьому, при розгляді даної справи, позивач зобов`язаний довести обґрунтованість заявлених позовних вимог. \~ Судом встановлено, що позивачка [PERSON] не надала суду письмових доказів про визнання права власності на квартиру загальною площею 31,00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також, суд вважає, що позивачка не довела суду ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] до Одеської міської ради, за участю третьої особи - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання права власності не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed