Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що 08 листопада 2019 року між позивачкою та відповідачем Новобаварським районним у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління Харківської області зареєстровано шлюб. [INFO] від шлюбу в сторін народився син [PERSON] , який проживає разом зі позивачкою. 16 грудня 2021 року Харківським районним судом шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Відповідач проживає окремо та добровільно допомоги на утримання дитини не надає. У судове засідання позивачка не з`явилась, надавши суду заяву з проханням справу слухати у її відсутність, позов підтримала, прохала задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, зокрема через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Тому, суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності відповідача по наявним матеріалам справи в заочному порядку відповідно до ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 листопада 2019 року між позивачкою та відповідачем Новобаварським районним у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління Харківської області зареєстровано шлюб. [INFO] від шлюбу в сторін народився син [PERSON] , який проживає разом із позивачкою. 16 грудня 2021 року Харківським районним судом шлюб між мною та відповідачем розірвано. Відповідач проживає окремо та добровільно допомоги на утримання дитини не надає. Розмір доходу відповідача позивачці невідомий. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей І фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Дітям повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум, встановлений законом для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. На підставі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до п.17 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Частиною 1 ст.191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи матеріальне становище позивача, матеріальний та сімейний стан платника аліментів, суд вважає, що відповідач в змозі надавати матеріальну допомогу на утримання дитини у розмірі 4000,00 грн. щомісячно і до досягнення повноліття. В частині стягнення одночасно аліментів в розмірі не менше одного прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку суд вважає вимоги такими , що не підлягають до задоволення оскільки не допускається одночасне стягнення в твердій грошовій сумі та не визначеному розмірі. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial