Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

01 липня 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до Дніпровської міської ради із вимогою про визнання права власності в порядку спадкування (а. с. 1-5). В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її смерть. Померла [PERSON] доводиться йому бабусею, що підтверджується свідоцтвом про його народження, в якому зазначено, що його батьком є [PERSON] , та свідоцтвом про народження останнього, в якому, в свою чергу, зазначено про те, що його матір`ю є [PERSON] . Вказує, що після смерті його бабусі залишилося спадкове майно, яке складається з 2/9 частини домоволодіння [ADDRESS] , яке належало останній на підставі договору дарування, що посвідчений Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 10 березня 1995 року та зареєстрований в реєстрі за № 4/2053, про що КП «ДМБТІ» ДОР внесено запис до реєстрової книгу № 416 за реєстровим № 66. При цьому, зазначає він є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , оскільки його батько [PERSON] помер [INFO] . Оскільки він перебував в місті Прага, Чеської Республіки, то ним 14 травня 2021 року була видана довіреність його матері [PERSON] , посвідчена першим секретарем з консульських питань Посольства України в Чеській Республіці Калабердою B., на оформлення його спадкових прав на усе рухоме та нерухоме майно, яке залишилось після смерті його бабусі [PERSON] . Так, 25 травня 2021 року він через свого довірителя звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Чижик І.О. з заявою про прийняття спадщини за законом після померлої [PERSON] , проте нотаріус повідомив, що про відмову у вчиненні нотаріальної дії з посилання на те, що у правовстановлюючому документі невірно зазначено прізвище померлої замість вірного [PERSON] зазначено [PERSON] . Після чого він звернувся до суду та рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська встановлено факт належності правовстановлюючого документа договору дарування від 10 березня 1995 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 4/2053, про що КП «ДМБТІ» ДОР внесено запис до реєстрової книгу № 416 за реєстровим № 66 - [PERSON] , яка померла [INFO] . 07 червня 2022 року його довіритель повторно звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Чижик І.О. зі заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] , проте нотаріус постановою від 07 червня 2022 року відмовив у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на те, що на 14/100 часток домоволодіння [ADDRESS] , не оформлено право власності. 14/100 часток домоволодіння [ADDRESS] , виникли в результаті затвердження акту ідеальних часток між співвласниками домоволодіння [ADDRESS] , згідно Рішення Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради № 19/13 від 28 січня 2003 року, також згідно вищевказаного рішення договір дарування, посвідчений 10 березня 1995 року державним нотаріусом Першої Дніпропетровської нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим № 4-2053, втратив чинність. Листом КП «ДМБТІ» ДОР на запит приватного нотаріуса повідомлено, що перереєстрації 14/100 частин в КП «ДМБТІ» ДОР за [PERSON] не проводилась. Таким чином, за час свого життя його бабуся [PERSON] , як законний власник майна, не здійснила перереєстрацію своєї частки з 2/9 на 14/100 домоволодіння [ADDRESS] на підставі рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради № 19/13 від 28 січня 2003 року «Про затвердження акту ідеальних часток». Разом з цим, зазначає про те, що відповідно до вимог ст. 128 ЦК Української СРСР в редакції 1963 року, що діяла на момент укладення договору дарування та винесення рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної ради № 19/13 від 28 січня 2003 року «Про затвердження акту ідеальних часток», право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Приписами ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реестрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами) Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Тому вважає, що таким чином, у його бабусі [PERSON] виникло право власності на 14/100 частин спірного домоволодіння відповідно до чинного на той час законодавства, а тому таке право переходить й до її спадкоємців. Оскільки, окрім судового порядку він позбавлений можливості оформити спадкові права на майно померлої його бабусі [PERSON] , він вимушений звернутися до суду з позовною заявою за захистом своїх законних прав та інтересів. Ухвалою суду від 08 липня 2022 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 15 годину 00 хвилин 18 серпня 2022 року (а. с. 32-33), копія якої надіслана відповідачу 08 липня 2022 року за вихідним № 10679/22-вих/2/204/1704/22 (а. с. 34). У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій позовні вимоги підтримали в повному обсязі, прохали їх задовольнити (а. с. 154). У судове засідання представниця відповідача не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 45-46). Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01 березня 2021 року (а. с. 61) та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а. с. 62). Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є її онук [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] від 28 червня 1995 року (а. с. 75), де його батьком вказаний [PERSON] , копією свідоцтва про народження останнього серії [NUMBER] від 31 грудня 1970 року, де його матір`ю вказана померла [PERSON] (а. с. 71) та копією свідоцтва про його смерть серії [NUMBER] від 30 листопада 2001 року (а. с. 98). За життя [PERSON] , на підставі договору дарування, що посвідчений Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 10 березня 1995 року та зареєстрований в реєстрі за № 4/2053, про що КП «ДМБТІ» ДОР внесено запис до реєстрової книгу № 416 за реєстровим № 66, належало 2/9 частини домоволодіння [ADDRESS] , яке є спадковим майном. 14 травня 2021 року позивач склав заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка посвідчена першим секретарем з консульських питань Посольства України в Чеській Республіці Калабердою В. та зареєстрована нотаріусом у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 57 від 25 травня 2021 року (а. с. 59). 30 серпня 2021 року [PERSON] , від імені [PERSON] , до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Чижика І.О. подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 2/9 частини домоволодіння [ADDRESS] (а. с. 122). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Чижика І.О. від 30 серпня 2021 року за вих. № 108/02-31 відмовлено [PERSON] , яка діє по довіреності від імені [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/9 часток домоволодіння [ADDRESS] , через невідповідність прізвища спадкодавці з правовстановлюючими документами на спадкове майно, зокрема з договором посвідченим 10 березня 1995 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим № 4-2053 (а. с. 123). 07 червня 2022 року [PERSON] , від імені [PERSON] , до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Чижика І.О. подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 14/100 часток домоволодіння [ADDRESS] (а. с. 122). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Чижика І.О. від 07 червня 2022 року за вих. № 42/02-31 відмовлено [PERSON] , яка діє по довіреності від імені [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 14/100 часток домоволодіння [ADDRESS] , з тих підстав, що на вказану частку [PERSON] не оформлено право власності. 14/100 часток домоволодіння [ADDRESS] виникли в результаті затвердження акту ідеальних часток між співвласниками домоволодіння [ADDRESS] , згідно рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної ради № 19/13 від 28 січня 2003 року, яким з-поміж іншого, договір дарування, посвідчений 10 березня 1995 року державним нотаріусом Першої дніпровської нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим № 4-2053, втратив чинність (а. с. 147). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог\~ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та\~Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з приписами ст. ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Приписами\~ст.\~1216\~ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України\~визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Так, нормами ст.\~1258\~ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених\~статтею 1259 цього Кодексу. Приписами ст. 1261 ЦК України\~визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з вимогами\~ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297\~ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України\~встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно з вимогами ст. 3 вказаного Закону, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~58\~Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст.\~5\~ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. З аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що [PERSON] набула право власності на 2/9 частки будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 10 березня 1995 року, посвідченого Першою дніпропетровською нотаріальною конторою за № 4/2053, та в подальшому розмір її частки змінений на підставі рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної ради № 19/13 від 28 січня 2003 року «Про затвердження акту ідеальних часток» на 14/100 частини домоволодіння, однак за життя остання не встигла належним чином оформити та зареєструвати своє право власності, враховуючи те, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, суд доходить висновку, що за таких обставин, відсутність державної реєстрації не може бути підставою позбавлення спадкоємців права на спадщину. З огляду на викладене, враховуючи те, що право власності спадкодавця доведено наведеними вище обставинами та доказами, позивач є єдиним спадкоємцем за законом та є таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , але отримати свідоцтво про право на спадщину не зміг через відсутність реєстрації права власності за спадкодавцем на спірне майно у визначених частках, приймаючи до уваги те, що на момент зміни частки права власності спадкодавця чинним законодавством передбачалася державна реєстрація права власності на нерухоме майно, проте виникнення такого права не залежало від його державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~а відтак\~відсутність державної\~реєстрації не\~може бути\~підставою позбавлення\~спадкоємців права\~на спадщину,\~суд дійшов\~висновку про\~обґрунтованість позовних\~вимог [PERSON] \~та доцільність\~визнання за\~ним права власності на 14/100 домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до вимог ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, приймаючи до уваги прохання позивача щодо покладення на нього судових витрат, суд доходить висновку, що судові витрати по справі повинні бути покладені на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved