Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» в особі Вінницького відділення №2 АТ «Ідея Банк» про захист прав споживачів шляхом стягнення грошових коштів. Свої вимоги мотивує тим, що починаючи з 2014 року як вкладник грошових коштів вона мала постійні відносини з АТ «Ідея банк». В черговий раз 31.07.2017 року у Вінницькому відділенні № 2 між нею та АТ «Ідея Банк» було укладено Договір банківського вкладу фізичної особи «Безпечний» N90.00.455832, згідно з яким позивач як вкладник передала Банку як вклад кошти в сумі 121840,00 грн. на строк 15 місяців до 31.10.2018 року, а Банк зобов`язується повернути вкладнику суму вкладу та виплатити нараховані проценти 14,25 % річних протягом перших 3 місяців до 31.10.2017; 10,0% річних протягом решти 12-ти місяців. Пунктом 1.4 Договору передбачено умови продовження строку Договору «Сторони досягнули згоди, що після закінчення строку, вказаного в п. 1.1.1., подальший строк вкладу встановлюється рівним строку вказаному в п. 1.1 та протягом його дії застосовуються процентні ставки по вкладу, які діють у Банку для вкладів такого ж строку та виду (далі - Актуальні ставки). Продовження строку вкладу на умовах даного пункту Договору застосовується після закінчення кожного чергового строку, рівного вказаному в п 1.1.1 до трьох разів підряд та здійснюється без укладення додаткових угод до Договору. Кожне продовження строку вкладу відбувається з застосуванням Актуальних ставок». Тобто дія Договору після 31.10.2018 року продовжувалася три рази підряд, кожного разу на строк, рівний вказаному в п 1.1.1. (3 місяці), тобто до 31.01.2019 року, до 30.04.2019 року, до 31 липня 2019 року. Згідно з п. 2.2 Договору нараховані проценти по вкладу не збільшують суми вкладу та можуть бути отримані Вкладником в день закінчення строку, рівного вказаному в п. 11.1., а у випадку продовження строку вкладу, відповідно до п. 1.4. Договору, в день закінчення кожного повного строку, рівного вказаному в п. 1.1.1. Договору. Станом на 31.07.2019 року Банк мав повернути суму вкладу 121840,00 грн. та проценти в розмірі 25 525, 41 грн., а саме : до 31.10.2018 року - 16 512,60 грн. (згідно з Графіком нарахування відсотків до Договору); до 31.01.2019 року - 3004,27 грн. (виходячи із 10,0% річних) до 30.04.2019 року 3004,27 грн. (виходячи із 10,0% річних), до 31.07.2019 року 3004,27 грн. (виходячи із 10,0% річних). Проте банк відмовився повертати вклад та проценти, посилаючись на те, що суму вкладу разом з нарахованими відсотками позивачу було повернуто раніше. 15.09.2020 року листом АТ «Ідея Банк» № 13.1.1/143072 повідомив наступне: «31.07.2017 року [PERSON] було внесено кошти у сумі 121\~840,00 грн. на рахунок № [NUMBER] у АТ «Ідея Банк» (далі - Банк) згідно з Договором №90.00.455832 від 31.07.2017 року. 06.11.2017 року Банком було достроково повернуто суму вкладу разом з нарахованими відсотками у розмірі 121 850,24 гривень, що підтверджується випискою, яка додається». А також позивачу були представлені заяви від її імені на видачу готівки №674042 від 29.11.2017 року на 40000,00 грн.; № 1152624 від 07.12.2017 року на 50 000 грн.; № 45689 від 29.12.2017 року на 34800,00 грн., проте підписи проставлені не її. Однак, позивач цих коштів не отримувала. З цього приводу було відкрито кримінальне провадження та пред`явлене звинувачення працівнику Банку у підробці документів та привласненні грошових коштів. Згідно з Висновком експертів №503/504/21-21 від 02.02.2021 року за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №12019020010001259 встановлено, що: - Підпис після друкованого тексту «Підпис отримувача» у Заяві на видачу готівки №1152624 від 07.12.2017 р. виконаний не [PERSON] , а іншою особою. - Підпис після друкованого тексту «Підпис отримувача» у Заяві на видачу готівки №674042 від 29.11.2017 р. виконаний не [PERSON] , а іншою особою. - Підпис після друкованого тексту «Підпис отримувача» у Заяві на видачу готівки №4568999 від 29.12.2017 р. виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Однак, станом на момент подання позовної заяви Відповідачем не було повернуто (виплачено) позивачу суму банківського вкладу та нарахованих за ним відсотків, у зв`язку з чим було порушено зобов`язання за Договором. Тому вважає, що сума банківського вкладу може бути стягнута з відповідача на її користь. Крім того, з відповідача має бути стягнуто 3% річних за кожен день прострочення від суми утриманих банком коштів за період з вересня 2020 року по липень 2022 року, що складає 8115 грн., пеню у розмірі 2 962036,50 грн. та моральна шкода в розмірі 100\~000 грн. До суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач частково заперечує позовні вимоги, просить відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 2962036,50 грн. та моральної шкоди у розмірі 100000 грн. посилаючись на те, що сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів ч. 5 ст. 10 Закону «Про захист прав споживачів». Також, представник відповідача зазначила про те, що з позовної заяви не зрозуміло, яких страждань зазнала позивач, та як ці страждання пов`язані з діями банку. Тому просить відмовити в цій частині позову посилаючись на безпідставність даної вимоги. 10.10.2022 року судом отримано відповідь на відзив, в якому представник позивача погоджується з тим з посиланням на постанову Великої Палати Верховного суду від 25.01.2022 року у справі №761/16124/15-ц про те, що пеню слід розраховувати, виходячи з суми відсотків, а саме з суми 25525,41 грн. Згідно з розрахунком за 670 днів пеня становить 513061 грн. (25525,41 грн. х 3% х 670 днів). З урахуванням викладеного у відповіді на відзив вважає обгрунтованими позовні вимоги про стягнення 121840 грн. вкладу, 25525 грн. відсотків, 44185,00 грн. інфляційних втрат, 8115,00 грн. 3 % річних, 513061 грн. пені, 100000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, посилаючись на підстави викладені у відзиві, просила суд зменшити розмір пені, а в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд доходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. \~ \~ Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 31.07.2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем Акціонерним товариством «Ідея Банк» був укладений Договір строкового банківського вкладу «Безпечний», згідно з умовами якого відповідач отримав суму вкладу в розмірі 121840 грн. на строк 15 місяців зі сплатою процентів 14,25 % річних протягом перших 3 місяців до 31.10.2017; 10,0% річних протягом решти 12-ти місяців. Пунктом 1.4 Договору передбачено умови продовження строку Договору - «Сторони досягнули згоди, що після закінчення строку, вказаного в п. 1.1.1., подальший строк вкладу встановлюється рівним строку, вказаному в п. 1.1 та протягом його дії застосовуються процентні ставки по вкладу, які діють у Банку для вкладів такого ж строку та виду (далі - Актуальні ставки). Продовження строку вкладу на умовах даного пункту Договору застосовується після закінчення кожного чергового строку, рівного вказаному в п 1.1.1 до трьох разів підряд та здійснюється без укладення додаткових угод до Договору. Кожне продовження строку вкладу відбувається з застосуванням Актуальних ставок». Дія Договору після 31.10.2018 року продовжувалася тричі, кожного разу на строк, рівний вказаному в п 1.1.1 (3 місяці), тобто до 31.01.2019 року, до 30.04.2019 року, до 31.07.2019 року. Згідно з п. 2.2 Договору нараховані проценти по вкладу не збільшують суми вкладу та можуть бути отримані Вкладником в день закінчення строку, рівного вказаному в п. 11.1., а у випадку продовження строку вкладу, відповідно до п. 1.4. Договору, в день закінчення кожного повного строку, рівного вказаному в п. 1.1.1. Договору. Станом на 31.07.2019 року Банк мав повернути суму вкладу 121840.00 грн. та проценти в розмірі 25 525, 41 грн., а саме : до 31.10.2018 року 16 512,60 грн. (згідно з Графіком нарахування відсотків до Договору); до 31.01.2019 року 3004,27 грн. (виходячи із 10,0% річних), до 30.04.2019 року 3004,27 грн. (виходячи із 10,0% річних), до 31.07.2019 року 3004,27 грн. (виходячи із 10,0% річних). Однак, 15.09.2020 року листом АТ «Ідея Банк» № 13.1.1/143072 повідомив позивача про наступне : «31.07.2017 року [PERSON] було внесено кошти у сумі 121\~840,00 грн. на рахунок № [NUMBER] у АТ «Ідея Банк» (далі - Банк) згідно Договору №90.00.455832 від 31.07.2017 року. Після отримання відповідної вимоги вкладника про видачу вкладу банк зобов`язаний видати йому суму вкладу та нараховані на таку суму вкладу проценти. Проте, банк відмовився повертати вклад та проценти, посилаючись на те, що суму вкладу разом з нарахованими відсотками позивачу було повернуто раніше, зокрема, зазначивши наступне. 06.11.2017 року Банком було достроково повернуто суму вкладу разом з нарахованими відсотками у розмірі 121 850,24 грн., що підтверджується випискою, яка додається». Також, позивачу були представлені заяви від її імені на видачу готівки № 674042 від 29.11.2017 року на 40000,00 грн.; № 1152624 від 07.12.2017 року на 50 000 грн.; № 45689 від 29.12.2017 року на 34800,00 грн., проте підписи проставлені в заявах не належать позивачу. З цього приводу було відкрито кримінальне провадження та пред`явлене звинувачення працівнику Банку у підробці документів та привласненні грошових коштів, оскільки, позивач цих коштів не отримувала. Відповідно до обвинувального акту в кримінальному провадженні №12019020010001259, за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1,2,3 ст. 190 , ч. 2 ст. 185, ч.ч. 1,3 ст. 362, ч.ч. 2,3,4 ст. 358 КК України, відомості про які внесено до ЄРДР від 13.06.2019 року [PERSON] по цьому кримінальному провадженні визнана потерпілою. Згідно з висновкам експертів №503/504/21-21 від 02.02.2021 року за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №12019020010001259 встановлено, що: - Підпис після друкованого тексту «Підпис отримувача» у Заяві на видачу готівки №1152624 від 07.12.2017 р. виконаний не [PERSON] , а іншою особою. - Підпис після друкованого тексту «Підпис отримувача» у Заяві на видачу готівки № 674042 від 29.11.2017 р. виконаний не [PERSON] , а іншою особою. - Підпис після друкованого тексту «Підпис отримувача» у Заяві на видачу готівки №4568999 від 29.12.2017 р. виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1\~ст. 3 ЦК України. Положеннями статті 627 ЦК України\~закріплений принцип свободи договору, згідно з яким сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до положень\~ст. 1058 ЦК України\~за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до\~ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад); за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника; умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Враховуючи вищевказане та умови договору банківського вкладу (вклад «Безпечний») №90.00.455832 від 31.07.2017 року, відповідач зобов`язаний був повернути позивачу його вклад та нараховані проценти. Положеннями статті 1074 ЦК України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Відповідно до ст. 509 ЦПК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає те, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Аналіз наведених норм закону підтверджує те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Вищевказана позиція суду узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом України в постанові від 28.09.2016 у справі № 6-1699цс16. Відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі №761/26293/16-ц відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у виді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Відповідно до\~ст.\~625\~ЦК України\~боржник не\~звільняється від\~відповідальності за\~неможливість виконання\~ним грошового\~зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що судом встановлено прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України. Неможливість власника коштів позивача по справі домогтися їх повернення, безумовно є порушенням права на мирне володіння майном, що відповідно, має наслідком недотримання вимог ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 41 Конституції України. Адже, за практикою Європейського суду з прав людини, право грошової вимоги є активом, який становить поняття «майно». Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Що стосується вимог про стягнення з відповідача пені, нарахованої відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», в розмірі 2 962036,50 грн., то вказана сума значно перевищує розмір збитків, що виникли внаслідок неналежного виконання зобов`язання відповідачем (суми вкладу та нарахованих на нього процентів). Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Оскільки розмір неустойки (пені) в цьому випадку не співмірний розміру заподіяних збитків та з врахуванням описаних вище мотивів, суд вважає за необхідне зменшити суму пені до 200000 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. За змістом ч 2\~ст.16 ЦК України\~одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з частинами 1 та 2\~ст.23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин 3 та 4\~ ст.23 ЦК України\~моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене\~Конституцією\~та законами України. Положеннями ст.1167 ЦК України\~визначені загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав власності, передбачено також ч.3\~ст.386 ЦК України\~(у тому числі прав на інші права, зокрема, право вимоги до банку про повернення вкладу). Укладеним між позивачем та Банком Договором строкового банківського вкладу не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з порушенням банком зобов`язання з повернення вкладу. При цьому, відповідно до п.5 ч.1\~ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів»\~ споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 01.09.2020 року у цивільній справі №216/3521/16-ц (провадження №14-714цс19) також констатувала, що спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами\~Конституції України\~або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Також вказана постанова від 01.09.2020 містить правовий висновок, за яким, виходячи з положень статей\~16\~і\~23 ЦК України\~та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті\~4\~та\~22\~Закону №1023-XII передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей\~16\~та\~23 ЦК України\~і\~статей 4\~та 22\~Закону № 1023-XII\~«Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Наявність винних дій Банку при виконанні зобов`язань за договором строкового вкладу з позивачем доведена матеріалами справи та не спростована відповідачем, Позивач є інвалідом 3 групи, постійно потребує лікування, враховуючи тривалість невиконання банком своїх зобов`язань, чималий розмір грошових коштів, доводить спричинення позивачу моральної шкоди, адже продовження протиправного порушення Банком умов договору, позбавлення позивача можливості користуватися належними їй коштами та отримати законний, очікуваний дохід відповідно до умов договору від 31.07.2017 року не може не призвести до сильних душевних страждань. Враховуючи вищевикладене та характер порушення прав позивача, глибину її душевних страждань, та одночасно зважуючи на вимоги розумності та справедливості, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 10000 грн. в якості компенсації завданої моральної шкоди, адже розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача, а не приведення його до збагачення. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі\~ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», враховуючи часткове задоволення позову та\~ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4096,55 грн.

Outcome: partial