Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

І. Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування 14 вересня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , 2011 року народження про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею в цій квартирі зареєстровані колишня невістка [PERSON] та малолітній син останньої від першого шлюбу [PERSON] . За вказаною адресою відповідачка з дитиною не проживають понад рік, їх речей у квартирі немає. Реєстрація останніх порушує її право на вільне володіння своїм майном. Крім цього, вона самостійно сплачує комунальні послуги та у зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідачки і її сина в квартирі не може оформити субсидію. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просить визнати [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. ІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 15 вересня 2022 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом з призначенням її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників на 13 жовтня 2022 року (а. с. 25-26). Протокольною ухвалою від 13 жовтня 2022 року розгляд справи відкладено на 02 листопада 2022 року у зв`язку з неявкою відповідача. Разом з цим, суд постановив ухвалу про виклик заявлених позивачем свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а. с. 36-39). ІІІ. Позиція сторін, третьої особи в судовому засіданні Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Давидов А.Г., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 15 лютого 2022 року серії ВМ №1025267, позов підтримали. Відповідачка [PERSON] у судове засідання двічі не з`явилася. Причин неявки не повідомила. Відзив на позов не подала. Про час, день та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, шляхом вручення судових повісток (а. с. 27, 48). Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області Демченко О.В. у судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги [PERSON] не підтримує (а. с. 49). ІY. Фактичні обставини, встановлені судом Суд установив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30 січня 2008 року державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори Бойко О.І., позивачу на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №303795558 від 29 червня 2022 року (а. с. 9, 31 зворотній бік). Згідно з довідкою відділу ЦНАП Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області від 22 серпня 2022 року, за вказаною адресою окрім позивача зареєстровані наступні особи: [PERSON] , 1986 року народження, [PERSON] , 1935 року народження, [PERSON] , 1990 року народження, [PERSON] , 2011 року народження, [PERSON] , 2017 року народження та [PERSON] , 2019 року народження (а. с. 9). Відповідно до довідки депутата по в/о №2 Миколаївської селищної ради Гончаренко Т.І. від 22 серпня 2022 року [PERSON] та її син [PERSON] , 2011 року народження не проживають за адресою: [ADDRESS] з 11 серпня 2021 року по 22 серпня 2022 року (а. с. 10). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 19 листопада 2021 року, яке набрало законної сили 21 грудня 2021 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Цим же рішенням із [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання дітей [PERSON] , 2017 року народження та [PERSON] , 2019 року народження (а. с. 13-15). Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , відповідач є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] (а. с. 16). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Миколаївської селищної ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Миколаївської селищної ради №287 від 31 жовтня 2022 року, малолітнього [PERSON] , 2011 року народження недоцільно визнавати таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] з наступних підстав. [PERSON] з чотирма малолітніми дітьми зареєстрована в квартирі колишньої свекрухи за вказаною вище адресою, але з серпня 2021 року проживає в орендованій квартирі [ADDRESS] . На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Миколаївської селищної ради, остання повідомила, що не має можливості зареєструвати місце свого проживання та місце проживання свого старшого сина за іншою адресою, оскільки власного житла не має. Придбати його на даний час не може, так як родина утримується за рахунок державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та аліментів, які сплачує її колишній чоловік [PERSON] на утримання дітей [PERSON] й [PERSON] . Батько старшого сина [PERSON] фінансової допомоги на його утримання не надає. Крім того, [PERSON] зазначила, що не може зареєструвати своє місце проживання та місце проживання дітей у своїх батьків, за адресою: [ADDRESS] , так як останні втратили документи на житло. В ході телефонної розмови з батьком [PERSON] , [PERSON] , яка відбулася 28 жовтня 2022 року, останній повідомив, що не може зареєструвати місце проживання сина за своїм місцем реєстрації, за адресою: [ADDRESS] , оскільки дане житло належить його матері, а власного житла він не має. На засіданні комісії було заслухано начальника Відділу «Центр з надання соціальних послуг» Миколаївської селищної ради Гончарову О.П., яка повідомила, що реєстрація [PERSON] та її сина [PERSON] у помешканні [PERSON] не впливає на отримання останньою житлової субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, так як нарахування субсидії відбувається відповідно до довідки про кількість осіб, які фактично проживають. Натомість, зняття з реєстрації місця проживання відповідачки та її сина без подальшого декларування їх за новим місцем проживання, несе за собою втрату родиною [PERSON] статусу багатодітної, який надається на підставі довідки про кількість зареєстрованих осіб, внаслідок чого остання не матиме можливості оформити пільги, якими користується багатодітна родина, що значно погіршить її матеріальне становище, зокрема, утримання чотирьох малолітніх дітей. Крім того, мати не зможе продовжити сину [PERSON] термін дії посвідчення дитини з багатодітної родини в разі його закінчення, внаслідок чого дитина втратить право на пільговий безкоштовний проїзд, безкоштовне оздоровлення та інші пільги, якими користуються багатодітні родини та діти з таких родин (а. с. 56-59). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що бачив, як у серпні 2021 року [PERSON] з дітьми виїжджала з квартири [PERSON] та завантажувала речі в автомобіль. У квартиру позивачки він ніколи не заходив. Чи залишились у ній особисті речі відповідачки та її дітей не знає. Але з цього часу він не бачив [PERSON] у дворі будинку, де знаходиться квартира [PERSON] . Свідок [PERSON] показала, що в серпні 2021 року [PERSON] з дітьми добровільно виїхала з квартири [PERSON] та поселилася в орендованій квартирі. При цьому вона забрала з помешкання всі свої речі і більше не поверталася. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що зареєструвала [PERSON] та її малолітнього сина в своїй квартирі на правах членів сім`ї. У серпні 2021 року відповідачка добровільно забрала свої речі та разом з дітьми переїхала жити в орендовану квартиру. Родинні зв`язки з [PERSON] та її старшим сином втрачені, так як вона зрадила її сина та стала проживати з іншим чоловіком, від якого влітку 2022 року народила дитину. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Положеннями ст. 156 ЖК УРСР встановлено, що члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Отже, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за умови непроживання в ньому понад установлені строки без поважних причин. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка цієї особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів, виходячи з того, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад установлені строки в жилому приміщенні без поважних причин VІ. Висновки суду Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] посилається на обставини непроживання [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] за зареєстрованою адресою. У той же час, позивачка не надала суду належних та допустимих доказів в обґрунтування того, що самим фактом реєстрації останніх за адресою: [ADDRESS] порушуються її права на вільне володіння, користування чи розпорядження належною їй квартирою, оскільки сам факт наявності сервітуту у вказаних осіб не є порушенням прав позивача в силу приписів ч. 5 ст. 403 ЦК України. Крім того, в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та беззаперечні докази того, що [PERSON] та її малолітній син добровільно виїхали з квартири позивачки, понад установлені строки не проживають у ній без поважних причин та втратили інтерес до спірного житла. Показання свідка [PERSON] про те, що [PERSON] добровільно забрала всі свої речі та разом з дітьми переїхала жити до іншого чоловіка в орендовану квартиру, понад рік без поважних причин не з`являється в квартирі позивачки та втратила інтерес до неї, суд оцінює критично, оскільки цей свідок перебуває в дружніх стосунках з позивачкою, що підтвердила в судовому засіданні, а отже, вона є зацікавленою особою у вирішенні спору на користь [PERSON] . Водночас, самих лише показань свідка [PERSON] , які фактично є єдиним доказом на підтвердження позовних вимог [PERSON] , не достатньо для задоволення позовних вимог останньої. Посилання позивачки на те, що [PERSON] не сплачує кошти за надані комунальні послуги, суд не може прийняти до уваги з огляду на те, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про те, що відповідачка не несе витрат по утриманню квартири та не сплачує вказаних коштів, як і доказів, з яких можливо було б встановити, хто саме здійснює сплату за комунальні послуги. Крім того, суд звертає увагу на те, що несплата коштів за користування житлово-комунальними послугами, не може бути підставою для визнання відповідачки та її малолітнього сина такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивачка (за доведеності понесення нею таких витрат одноособово) не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування до відповідачки. Доводи [PERSON] про неможливість оформлення субсидії через реєстрацію в будинку відповідачки з її малолітньою дитиною також не заслуговують на увагу суду з вищенаведених підстав. Вирішуючи спір, суд також враховує висновок органу опіки та піклування Миколаївської селищної ради про недоцільність визнання малолітнього [PERSON] , 2011 року народження таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , з якого вбачається, що власного житла відповідач не має, у зв`язку з чим не може зареєструвати своє місце проживання та місце проживання дитини за іншою адресою. Разом з цим, визнання відповідачки та її малолітнього сина такими, що втратили право користування квартирою позивача, призведе до втрати родиною [PERSON] статусу багатодітної, внаслідок чого остання не матиме можливості оформити пільги, що значно погіршить її матеріальне становище, зокрема, утримання чотирьох малолітніх дітей. Натомість, реєстрація відповідачки та її малолітнього сина [PERSON] в квартирі позивачки не є перешкодою для оформлення нею субсидії, яка надається в залежності від кількості осіб, що фактично проживають. Суд також враховує, що малолітній [PERSON] , 2011 року народження був зареєстрований у спірній квартирі разом з матір`ю [PERSON] зі згоди позивачки, як член її сім`ї, тому вважається, що він набув право користування цим житлом на законних підставах. В силу свого віку, він не має достатнього обсягу цивільної дієздатності, щоб самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Отже, непроживання малолітнього [PERSON] за місцем реєстрації, не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі №133/3096/15-ц. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Таким чином, оцінюючи наявні в справі докази в цілому та кожний окремо, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з урахуванням принципів законності, розумності, пропорційності, виваженості та справедливості, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, виходячи із необхідності дотримання справедливого балансу між інтересами сторін та межами дозволеного втручання, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для визнання відповідачки та її сина такими, що втратили право користування спірною квартирою. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed