Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~У грудні 2020 року позивач звернулася з позовом, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви зазначила, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2016 року за позовом [PERSON] її, [PERSON] , та [PERSON] було визнано такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . 13.01.2017 року на підставі даного рішення суду її було знято з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2019 року вищевказане заочне рішення було скасовано та справу призначено до судового розгляду. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2020 року позов [PERSON] був задоволений частково, а саме визнано [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , а в іншій частині позову відмовлено. Після цього 23.10.2020 року було поновлено її реєстрацію в квартирі [ADDRESS] . Отже, вона має право на приватизацію 1/2 частини цього житла. Водночас з`ясовано, що після визнання її такою, що втратила право користування квартирою на підставі заочного рішення, яке в подальшому було скасовано, рішенням органу приватизації № 3/91-18 від 10.09.2018 року квартиру [ADDRESS] було передано у приватну власність [PERSON] , який отримав на своє ім`я свідоцтво серії № 91-И-18 від 10.09.2018 року про право власності на це житло. Тим самим порушено її право на приватизацію. Крім того, позивач зазначила, що відповідно до отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 01.12.2020 року відповідачем був укладений договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори Демуш Є.В. в реєстрі за № 3-477, згідно з яким квартиру [ADDRESS] було передано [PERSON] в іпотеку [PERSON] в рахунок забезпечення основного зобов`язання на суму 300000 грн. На думку позивача, оскільки нею оспорюється право власності [PERSON] на вказану квартиру, зазначене майно не могло бути предметом іпотеки, у зв`язку з чим договір іпотеки є недійсним. За цих підстав позивач з урахуванням уточнених позовних вимог (т. 1 а.с. 148-152) просила визнати недійсним рішення органу приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/91-18 від 10.09.2018 року про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло серії № [NUMBER] , видане 10.09.2018 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; скасувати запис № 29532477 про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] та припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнати недійсним договір іпотеки від 01.12.2020 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори Демуш Є.В. в реєстрі за № 3-477, скасувати запис про іпотеку № 39462348 та запис про обтяження № 39461612, які внесені на підставі цього договору, стосовно квартири [ADDRESS] . Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 січня 2021 року у справі було відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання. При цьому ухвалами Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 січня 2021 року та від 18 лютого 2021 року у справі були застосовані заходи забезпечення позову у вигляді заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо переоформлення права власності та відчуження квартири [ADDRESS] , а також заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо відчуження, оформлення, переоформлення та державної реєстрації речових прав на це нерухоме майно. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року було залучено до участі у справі як співвідповідача [PERSON] . Під час підготовчого провадження представником відповідача [PERSON] адвокатом Заніздрою А.П. був поданий відзив на позов, в якому він позов не визнав, посилаючись на те, що на момент приватизації квартири згоди [PERSON] не вимагалося у зв`язку з визнанням її такою, що втратила право користування цим житловим приміщення на підставі заочного рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14.11.2016 року. На думку відповідача, Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради на підставі його заяви було прийнято законне рішення про передачу квартири у приватну власність. На момент приватизації квартири [PERSON] та орган приватизації діяли відповідно до чинного законодавства. [PERSON] було правомірно набуто право власності на квартиру. Позивач в квартирі не проживає з 2012 року, що підтверджується актом 21.08.2019 року Тому вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним рішення органу приватизації та виданого на його підставі свідоцтва про право власності не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим просить в позові відмовити. Відповідачем - Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради також був поданий відзив на позов, в якому проти позову заперечує, посилаючись на те, що відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у вказаній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Передача квартири [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] була здійснена на підставі його заяви та повного пакету документів, передбаченого чинним законодавством України. На момент приватизації [PERSON] був єдиним наймачем квартири. Відповідач [PERSON] права на приватизацію цієї квартири не мала, так як була визнана такою, що втратила право користування цим житлом. Тож рішення органу приватизації прийнято відповідно до діючого законодавства. Права позивача Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради порушені не були. Крім того, звертає увагу, що відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Тому просить у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 листопада 2021 року у справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача адвокат Рись Н.Ю. позов підтримала та наполягала на його задоволенні. Представники відповідачів - Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про розгляд справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з захворюванням. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про відкладення судового засідання, посилаючись на те, що вимушений покинути м. Дніпро, у зв`язку з ракетними обстрілами ж.м. Придніпровськ, загрозою для життя та неможливістю проживання за місцем реєстрації внаслідок пошкодження помешкання. Представник третьої особи Третьої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання також не з`явився. Суд ураховує, що відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляд справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За змістом пункту 2 частини 2 статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Згідно з пунктами 1, 2 частини 3 статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд звертає уваги, що відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про розгляд справи, жодних доказів на підтвердження поважності причини його неявки в судове засідання 27.10.2022 року не надав. Крім того, суд звертає увагу, що дійсно Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було запроваджено воєнний стан з 5-30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжено і який на сьогодні триває. В той же час частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантується, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Тому праву відповідачів безпосередньо брати участь у судовому засіданні кореспондується право позивача на судовий захист. Суд звертає увагу, що навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим. Відповідно до\~статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану"\~правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. При цьому суд має дотримуватися балансу між безпекою суддів, працівників апарату, учасників справи та дотриманням процесуальних прав учасників справи і засад судочинства. Суд бере до уваги, що справа перебуває в провадженні суду з грудня 2020 року. Представником відповідача [PERSON] ще в березні 2021 року був поданий відзив на позов. У свою чергу, [PERSON] було залучено до участі у справі як співвідповідача 17 серпня 2021 року. Підготовче провадження у справі було закрито 16 листопада 2021 року. Відповідачі у призначені засідання не з`являлися і до введення воєнного стану. Крім того, відповідачами раніше вже неодноразово подавалися заяви про відкладення судового розгляду. Так, судове засідання було відкладено судом 08 лютого 2022 року, 24 березня 2022 року, 03 травня 2022 року, 24 червня 2022 року, 29 серпня 2022 року. Станом на 27 жовтня 2022 року будь-які бойових дій у м. Дніпрі не відбуваються та взагалі ніч на 27 жовтня 2022 року на Дніпропетровщині минула без обстрілів та атак російських військ. Загальна ситуація в місті Дніпрі з ранку 27 жовтня 2022 року є такою, що дозволила складу суду, працівникам апарату, представнику позивача з`явитися в судове засідання. Отже, оскільки відповідачі доказів на підтвердження поважності причини неявки у судове засідання не надали, правом взяти участь у справі в режимі відеоконференції не скористалися, мали достатньо часу для викладення перед судом своєї позиції та подання своїх доказів навіть до введення воєнного стану в країні, будь-які нові дані та докази, крім тих, з якими ознайомленні відповідачі, у справі не долучаються та не досліджуються, суд вважає можливим проводити розгляд справи в їх відсутність. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав: Судом установлено, що 06 липня 1963 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради [PERSON] був виданий ордер на зайняття житлового приміщення - квартири [ADDRESS] на сім`ю: дружина [PERSON] , син [PERSON] , дочка [PERSON] . У 2011 році основний квартиронаймач [PERSON] та його дружина [PERSON] померли. Після їх смерті в квартирі залишилися зареєстрованими [PERSON] , [PERSON] та її син [PERSON] . У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом, в якому просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2016 року позов [PERSON] був задоволений частково, а саме визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . На підставі вказаного судового рішення 13.01.2017 року [PERSON] було знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Після цього в 2018 році [PERSON] звернувся до органу приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про передачу йому у приватну власність квартири [ADDRESS] . За результатами розгляду цієї заяви органом приватизації було прийнято рішення № 3/91-18 від 10.09.2018 року про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] . На підставі цього рішення 10.09.2018 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради Шайкіну О.В. було видано свідоцтво серії № [NUMBER] про право власності на квартиру [ADDRESS] . В подальшому в травні 2019 року відповідач [PERSON] звернулася до суду з заявою про перегляд даного заочного рішення. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2019 року [PERSON] було поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, заочне рішення від 14 листопада 2016 року скасовано, а справу призначено до судового розгляду. Рішенням Індустріального\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~14\~серпня 2020 року позов [PERSON] був задоволений частково, а саме суд визнав [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В іншій частині позову [PERSON] відмовлено. 23.10.2020 року було поновлено реєстрацію [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Також судом установлено, що 01 грудня 2020 року [PERSON] з [PERSON] уклав договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. та зареєстрований у реєстрі за № 3-477, відповідно до якого передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] в рахунком виконання у строк до 07 грудня 2020 року зобов`язання за договором позики грошей на суму 300\~000 грн. Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсними рішення органу приватизації № 3/91-18 від 10.09.2018 року про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] та свідоцтва про право власності на житло серії № [NUMBER] , виданого 10.09.2018 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , скасування запису про державну реєстрацію права власності та припинення права власності [PERSON] на цю квартиру, а також визнання недійсним договору іпотеки від 01.12.2020 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , скасування запису про іпотеку та обтяження, позивач посилається на те, що у зв`язку з одноособовою приватизацією [PERSON] квартири [ADDRESS] без її згоди та переданням ним в іпотеку цього майна, на яке накладено обтяження, порушено її право на приватизацію цього житла, оскільки рішення суду від 14 листопада 2016 року, яким її було визнано такою, що втратила право користування цим житлом, скасовано. Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з того, що відповідно до\~статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом. Статтею 345 ЦК України\~визначено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до\~ст.\~9\~ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у\~Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та однокімнатних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~визначено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст.\~1, ч. 1 ст.\~5, ст.\~8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~\~наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно з ч. 1\~ст. 5 цього Закону\~до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до положень\~ст. 71 ЖК України\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, передбачених пунктами 1- 7 ч. 3\~ст. 71 ЖК України. Статтею 72 ЖК України\~визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2\~ ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Отже, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження. Наслідком порушення вимог частини ч. 2\~ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~є визнання приватизації недійсною. Як установлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, між позивачем і відповідачем [PERSON] існує спір щодо користуванням останньою кватирою [ADDRESS] . На час приватизації відповідачем [PERSON] вказаної квартири та видачі йому органом приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради свідоцтва про право власності на житло було чинним заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2016 про визнання позивача такою, що втратила право користування цією квартирою, що стало підставою для зняття її з реєстрації за вказаною адресою. Як наслідок, відповідач [PERSON] одноособово набув спірну квартиру у власність у порядку приватизації. Однак у подальшому вказане заочне рішення суду було скасовано та в задоволенні позову [PERSON] в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою, відмовлено. Оскільки скасоване судове рішення жодних правових наслідків не породжує, [PERSON] не втратила право на проживання та користування квартирою [ADDRESS] . Відтак, позивач згідно з\~\~Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~мала права на приватизацію квартири разом із відповідачем [PERSON] . Однак приватизація спірної квартири була проведена без згоди та участі позивача. Тому у зв`язку з порушенням права позивача на приватизацію житла, передбаченого\~\~Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», є законні підстави для визнання такої приватизації недійсною. Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] у частині визнання недійсними рішення органу приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/91-18 від 10.09.2018 року про передачу [PERSON] у приватну власність квартири [ADDRESS] та свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER] , виданого 10 вересня 2018 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради [PERSON] на вказану квартиру, що є підставою для припинення права власності [PERSON] на це майно. Доводи, викладені у відзиві відповідачів, що приватизація квартири була здійснена відповідно до вимог законодавства і згоди [PERSON] на це не вимагалося, не спростовують обґрунтованість її позовних вимог, оскільки скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Отже, приватизація квартири не могла бути здійснена одноособово [PERSON] без згоди [PERSON] , яка також мала право на проживання та користування цією квартирою, здійсненою приватизацією порушено її права. Щодо визнання недійсним договору іпотеки від 01.12.2020 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори Демуш Є.В. в реєстрі за № 3-477, то суд виходить з того, що за змістом статті 572, 575 ЦК України, статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека (застава нерухомого майна) це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону (стаття 4 Закону). При цьому\~згідно з\~пунктом 5\~частини 1\~статті 2\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину. Частинами 2-3 статті 583 ЦК України передбачено, що заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника. Отже, право передачі майна в іпотеку належить його власнику. Це випливає із загального правила, встановленого частиною 1 статті 317 ЦК України, про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Приймаючи до уваги, що приватизація [PERSON] квартири [ADDRESS] є недійсною, суд вважає, що відповідач не мав права на розпорядження цією квартирою шляхом передання її в іпотеку [PERSON] . Крім того, суд звертає увагу, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною 3 статті 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У даному випадку на час укладення 01.12.2020 договору іпотеки та передання спірної квартири в іпотеку відповідач [PERSON] хоча і не порушував конкретних імперативних норм, але діяв очевидно недобросовісно, зловживаючи своїми правами власника, так як був обізнаний, що заочне рішення суду від 14 листопада 2016 року про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, яке стало підставою для здійснення ним одноособової приватизації квартири, скасовано, рішенням суду від 14 серпня 2020 року, яке набрало законної сили, в задоволенні його позовних вимог відмовлено, між ним і [PERSON] існував спір про її вселення до цієї квартири, передача якої в іпотеку порушуватиме її права. На переконання\~суду,\~договір іпотеки\~від 01.12.2020\~року та\~накладене на\~підставі цього\~договору обтяження\~на спірну\~квартиру порушує права позивача, оскільки існування заборони або обмеження розпорядження цим нерухомим майном унеможливлює реалізацією нею права на приватизацію цього житла доки таке обтяження не буде припинено. Відповідно до статті 593 ЦК України право застави припиняється у випадках, встановлених законом. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. Частиною частини 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку» також передбачено, що іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що договір іпотеки квартири [ADDRESS] , укладений 01.12.2020 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. та зареєстрований у реєстрі за № 3-477, слід визнати недійсним. Водночас суд вважає, що позовні вимоги в частині скасування запису № 29532477 про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , скасування запису про іпотеку № 39462348 та запису про обтяження № 39461612, які внесені на підставі цього договору, не підлягають задоволенню, оскільки згідно з частиною 3 статті 26 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Таким чином, само по собі визнання недійсним свідоцтва про право власності та припинення права власності відповідача на спірну квартиру, а також визнання договору іпотеки недійсним є достатнім та ефективним способом захисту прав позивача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із положень\~статті 133 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У зв`язку з поданням позову позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 2522,40 грн. (840,80 грн. х 3) та 908 грн. відповідно. Частиною 1 статті 141 ЦПК України\~визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, суд присуджує стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2589 грн. 60 коп. (840,80+840,80+908).

Outcome: partial