Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача грошові кошти, внесені за договором № SAMDN25000721468852 «Стандарт, 60 мес.» від 17 листопада 2011 року, у розмірі 300 000, 00 грн, штрафні санкції на загальну суму у розмірі 561 707, 73 грн, розрахованої за період з 17 листопада 2011 року по 31 березня 2020 року, яка складається з суми трьох відсотків річних - 75 402, 74 грн, суми інфляційних втрат - 486 304, 99 грн. В обґрунтування позову вказано, що [PERSON] та банком укладено договір № SAMDN25000721468852 «Стандарт, 60 мес.» від 17 листопада 2011 року, згідно з яким він передав банку 300 000, 00 грн на строк 60 місяців по 17 листопада 2016 року включно як депозит під 18 % річних, із автоматичним продовженням дії, якщо вкладник не заявив про відмову від продовження договору. 19 березня 2020 року [PERSON] звернувся до банку із заявою про видачу вкладу, проте вимога виконана не була. У своєму відзиві стороною відповідача позов не визнано і зазначено, що банк не є належним відповідачем у справі, оскільки борг за депозитним договором № SAMDN25000721468852 «Стандарт, 60 мес.» від 17 листопада 2011 року, який є предметом спору у даній справі, переведено на підставі договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року (з врахуванням додаткової угоди до договору від 18 листопада 2014 року), укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», та електронного додатку 1 (перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування) до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року. Тому, на переконання відповідача, ТОВ «ФК «Фінілон» є боржником перед [PERSON] . Крім того, невірний період нарахування позивачем 3 % річних за ст. 625 ЦК України, оскільки підставою для нарахування трьох відсотків річних є прострочення виконання (несвоєчасне або не виконання) боржником зобов`язання щодо повернення грошових коштів вкладнику. Оскільки вкладник звернувся з вимогою про розірвання договорів та повернення коштів у повному обсязі 23 березня 2020 року, то, відповідно, відсутні підстави для нарахування 3 % річних за ст. 625 ЦК України з 17 листопада 2011 року. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 06 квітня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку 07 квітня 2020 року передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Ухвалою судді від 08 квітня 2020 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 22 квітня 2020 року засобами поштового зв`язку від представника позивача надійшла копія довіреності від 30 жовтня 2018 року, якою [PERSON] уповноважував [PERSON] діяти від його імені, у тому числі підписувати і подавати позовні заяви /а. с. 17-18, 20-23/. 27 квітня 2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі у загальному порядку /а. с. 24-25/. 25 серпня 2020 року у судовому засіданні представником відповідача подано відзив на позов, у якому відповідач не визнав позовні вимоги позивача /а. с. 32-46/. Також 25 серпня 2020 року від відповідача надійшла заява про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» /а. с. 47-49/. 25 серпня 2020 року ухвалою суду залучено до розгляду справи третю особу ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» /а. с. 52-53/. 14 вересня 2020 року до суду подано клопотання про долучення доказів /а. с. 56-62/. 18 вересня 2020 року представником позивача подано клопотання про розгляд справи на підставі наявних доказів у матеріалах справи за відсутності сторони позивача, задовольнити вимоги позову /а. с. 62/. Крім цього, 18 вересня 2020 року представником позивача подано відповідь на відзив /а. с. 63-64/. 18 листопада 2020 року стороною відповідача подано письмові пояснення на позов /а. с. 70-81/. 14 грудня 2020 року від представника позивача засобами поштового зв`язку надійшла заява про збільшення позовних вимог /а. с. 86-92/. 16 лютого 2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшли заперечення відповідача щодо прийняття судом заяви про збільшення позовних вимог /а. с. 96-99/. Також 16 лютого 2021 року до суду надійшов відзив відповідача на заяву про збільшення позовних вимог /а. с. 100-110/. 25 лютого 2021 року засобами поштового зв`язку надійшла до суду відповідь на відзив щодо заяви про збільшення позовних вимог /а. с. 111-114/. 22 червня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 131-132/. 14 вересня 2021 року ухвалою суду провадження у справі зупинено до ухвалення Великою Палатою Верховного Суду рішення у справі № 320/5115/17 /а. с. 142-144/. 22 жовтня 2021 року засобами поштового зв`язку до суду від сторони позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог та поновлення провадження у справі. 05 листопада 2021 року суд ухвалою поновив провадження у справі і закрив у частині позову про стягнення пені у розмірі 92 870, 33 грн. 23 лютого 2022 року представником відповідача повторно подано клопотання про зупинення провадження у справі та письмові пояснення на позов. Також 23 лютого 2022 року від представника позивача до суду надійшли письмові заперечення на клопотання представника відповідача про зупинення провадження. У судове засідання позивач, його представник, представник відповідача не з`явилися, будучи повідомленими належним чином про час, дату і місце призначеного слухання. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 17 листопада 2011 року [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» уклали договір № SAMDN25000721468852 «Стандарт, 60 мес.», згідно з яким вкладник передав, а банк прийняв грошові кошти у сумі 300 000, 00 грн на строк по 17 листопада 2016 року включно під 18 % річних, для внесення суми вкладу банку відкриває клієнту особовий рахунок № [NUMBER] /а. с. 5/. 19 березня 2020 року представник вкладника направила засобами поштового зв`язку до банку заяву про розірвання депозитного договору та про повернення грошових коштів, яка отримана банком 23 березня 2020 року, але вимоги якої банк так і не задовольнив /а. с. 7, 8/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно із частиною першою 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У статті 1060 Цивільного кодексу України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні. За приписами частин першої та шостої статті 1061 Цивільного кодексу України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що по закінченні строку договору, який визначений у ньому, 17 листопада 2016 року позивачу не було виплачено суму вкладу у розмірі 300 000, 00 грн з нарахованими процентами. Таким чином відбулося прострочення виконання зобов`язання. Також суму вкладу разом з усіма нарахованими відсотками у розмірі 18 % річних позивачеві банк не виплатив, незважаючи на таку вимогу вкладника від 19 березня 2020 року, яку отримав 23 березня 2020 року. За період з 23 березня 2020 року по 31 березня 2020 року сума трьох відсотків річних, згідно з формулою [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році], становить 221, 31 грн. Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення. Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці. Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 910/5625/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18. Отже, оскільки інфляційні нарахування здійснюються на суму боргу, прострочення якого тривало не менше повного місяця (з 23 березня (дата отримання заяви про повернення вкладу) по 31 березня 2020 року (дата подання позову)) і з застосуванням індексу інфляції такого місяця, тому сума інфляційних втрат не може бути розрахована. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. V. Розподіл судових витрат. З відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 3 002, 11 грн в дохід Держави. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial