Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

У червні 2022 року представник позивача [PERSON] від імені та в інтересах позивача [PERSON] звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з цією позовною заявою. Позовні вимоги представник позивача мотивував тим, що 18 лютого 2022 року Носівським районним судом Чернігівської області ухвалено рішення, яким задоволено частково позов [PERSON] , визнано за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] , право власності на 3/4 частини житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 58,5 кв. м, житловою площею 31,1 кв. м з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 22 березня 2022 року дане рішення суду набрало законної сили. Зазначеним рішенням суду встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . За таких обставин [PERSON] та [PERSON] належало по 1/2 частині житлового будинку [ADDRESS] як членам колишнього колгоспного двору. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя заповіту не складала, а тому спадкоємство після її смерті здійснюється за законом. Спадкова справа до майна померлої [PERSON] не заводилася. Судовим рішенням також встановлено, що на день смерті [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS] . Разом із нею були зареєстровані чоловік [PERSON] , син [PERSON] та невістка [PERSON] . Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, встановлено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, крім іншого, довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця. Аналогічні положення закріплені у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 2 вересня 2020 року у справі № 305/653/18. Суд указав, що [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці першої черги за законом, фактично вступили в управління та володіння спадковим майном [PERSON] , а тому вважаються такими, що прийняли спадщину після її смерті, у рівних частинах (по 1/4 частині кожен) успадкували належну [PERSON] 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 11). Судовим рішенням встановлено, що 23 листопада 2017 року [PERSON] склав заповіт, яким житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 7423810100:01:019:0020, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельну ділянку площею 0,2230 га, кадастровий номер 7423810100:01:019:0021, яка призначена для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за цією ж адресою, заповів [PERSON] . З копії спадкової справи № 9/2020 до майна померлого [PERSON] (а. с. 39-61) вбачається, що [PERSON] спадщину прийняла, 16 вересня 2020 року на її ім`я були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки з кадастровим номерами 7423810100:01:019:0020 та 7423810100:01:019:0021, які розташовані в [ADDRESS] . Суд встановив, що таким чином [PERSON] , як спадкоємець за законом, успадкувала після смерті [PERSON] належні йому 3/4 частини житлового будинку [ADDRESS] . Цим судовим рішенням також встановлено, що доводи позивача про те, що [PERSON] не прийняв спадщину після смерті [PERSON] , оскільки станом на 30 грудня 2001 року фактично не проживав разом із [PERSON] в [ADDRESS] , не спростовують факт його реєстрації за цією адресою на день смерті [PERSON] , що відповідно до чинного на той час законодавства є достатньою підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а тому суд визнав ці доводи необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу. [PERSON] звертався до державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] . Однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Саме тому представник позивача просив судовим рішенням визнати за позивачем право власності на 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Ухвалою судді від 11 липня 2022 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 27 вересня 2022 року. Ухвалою суду від 27 вересня 2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 25 жовтня 2022 року. У судове засідання позивач не з`явився, але до початку розгляду справи по суті подав до суду заяву, у якій указав, що він підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності (а. с. 47). У судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, але до початку розгляду справи по суті подав до суду заяву, у якій указав, що він підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за відсутності позивача та його представника (а. с. 57а). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але до початку розгляду справи по суті подала до суду заяву, у якій указала, що вона визнає позовні вимоги в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення, та просила справу розглянути за її відсутності (а. с. 49). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але до початку розгляду справи по суті подала до суду заяву, у якій указала, що вона визнає позовні вимоги в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення, та просила справу розглянути за її відсутності (а. с. 48). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд проводить судове засідання за відсутності учасників справи та вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. Судом установлено, що домоволодіння [ADDRESS] відноситься до типу колгоспних дворів, що підтверджується копією свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння від 26 квітня 1962 року (а. с. 27). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 18 лютого 2022 року, яке набрало законної сили 22 березня 2022 року, позов [PERSON] задоволено частково, визнано за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] , право власності на 3/4 частини житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 58,5 кв. м, житловою площею 31,1 кв. м з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Даним рішенням суду встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. За таких обставин [PERSON] та [PERSON] належало по 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] як членам колишнього колгоспного двору. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя заповіту не складала, а тому спадкоємство після її смерті здійснюється за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Частиною 1 ст. 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Спадкова справа до майна померлої [PERSON] не заводилася. У судовому засіданні встановлено, що на день смерті [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS] . Разом із нею були зареєстровані чоловік [PERSON] , син [PERSON] та невістка [PERSON] . Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, встановлено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, крім іншого, довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця. Аналогічні положення закріплені у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 2 вересня 2020 року у справі № 305/653/18. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] як спадкоємці першої черги за законом фактично вступили в управління та володіння спадковим майном [PERSON] , а тому вважаються такими, що прийняли спадщину після її смерті в рівних частинах (по 1/4 частини кожен) успадкували належну [PERSON] 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами. Вищевказаним рішенням Носівського районного суду Чернігівської області також встановлено, що доводи позивача ( [PERSON] ) про те, що [PERSON] не прийняв спадщину після смерті [PERSON] , оскільки станом на 30 грудня 2001 року фактично не проживав разом із [PERSON] в [ADDRESS] , не спростовують факт його реєстрації за цією адресою на день смерті [PERSON] , що відповідно до чинного на той час законодавства є достатньою підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а тому суд визнав ці доводи необґрунтованими та таким, що не заслуговують на увагу. Із матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 10). Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] на підставі п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, що вже встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому ця обставина не підлягає доказуванню в даній справі. Отже, з моменту смерті [PERSON] її сину [PERSON] стало належати 1/4 частини вищевказаного житлового будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Судом установлено, що позивач [PERSON] звертався до Носівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої матері [PERSON] на 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] . Однак, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки у спадкоємця відсутні документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, що підтверджується постановою державного нотаріуса Носівської державної нотаріальної контори Киреєвої Л.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 774/02-31 від 1 листопада 2022 року (а. с. 55). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Матеріали справи підтверджують, що на будинок [ADDRESS] виготовлена технічна документація, згідно з якою загальна площа житлового будинку становить 58,5 кв. м, житлова - 31,1 кв. м (а. с. 18-20). Згідно з ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема, шляхом визнання права. Ураховуючи встановлені обставини та вищенаведені правові норми, суд робить висновок, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 992,40 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 7). Ураховуючи, що заяви відповідачів про визнання позову подані до початку розгляду справи по суті, суд уважає за необхідне повернути позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved