Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

Позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛАНД», приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В. грошові кошти в порядку повернення стягнутого за виконавчим написом від 05.10.2020, вчиненого приватним нотаріусом Житомирського МНО Гораєм О.С., зареєстрованого в реєстрі за №58177, стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу у сумі 50\~000,00 грн., а також судовий збір. Свої вимоги позивач мотивує тим, що рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 21.06.2022 №289/1585/21 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 58177 від 05.10.2020, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛАНД», заборгованості в розмірі 31139,76 грн., яка складається з 12190,76 грн. основного боргу (тіло кредиту), 18449,00 грн. заборгованості за комісією та 500,00 грн. плати за вчинення виконавчого напису. З 01.05.2021 з пенсійної виплати позивача проводяться утримання на проведення виконавчих дій, повернення авансового внеску стягувача, погашення боргу, основної винагороди приватного виконавця. Позивач вважає, що оскільки кошти були стягнуті на підставі виконавчого напису нотаріуса, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, тому на підставі ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню стягнуті кошти. Ухвалою судді від 07.09.2022 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 35). 29.09.2022 на адресу суду від приватного виконавця Клименка Р.В. надійшов відзив в якому зазначив, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У провадженні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Р.В. перебувало виконавче провадження № 63984093 з примусового виконання виконавчого напису №58177, виданого 05.10.2020 приватним нотаріусом Житомирського МНО Гораєм О.С., про стягнення з боржника, яким є [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛАНД» заборгованості у розмірі 31139,76 грн. Відшкодування приватному виконавцю понесених ним витрат не ставиться у взаємозалежність із визнанням виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, оскільки факт понесення витрат приватним виконавцем уже є безумовною підставою для відшкодування приватному виконавцю. Так як відповідачем у справах про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню виступає стягувач, то відшкодування витрат виконавчого провадження, відкритого на підставі такого виконавчого документа у разі визнання його таким, що не підлягає виконанню, доцільно здійснювати за рахунок стягувача. Нормами чинного Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено жодних підстав для звільнення боржника від обов`язку відшкодувати приватному виконавцю понесені ним витрати виконавчого провадження. Постанова приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В. у виконавчому провадженні №63984093 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у встановленому законом порядку не оскаржувалася, а вимоги ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачають повернення виконавчого збору з державного бюджету України, а не винагороди приватного виконавця з рахунку приватного виконавця. Грошові кошти, які були стягнуті з боржника на користь [PERSON] не є безпідставно набутими, оскільки підставою набуття коштів є чинні постанови приватного виконавця, тому відсутні правові підстави для застосування ст. 1212 ЦК України (а.с. 52-58). 23.09.2022 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначив, що після подання вказаного позову було отримано повідомлення від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В. про стан заборгованості перед позивачем [PERSON] , яке додано до матеріалів справи (а.с. 42-46, 47). 11.10.2022 на електронну адресу суду від представника позивача надійшли заперечення на відзив в якому зазначає, що стягнуті кошти в рамках виконавчого провадження відкритого на підставі виконавчого напису № 58177 від 05.10.2020 підлягають до стягнення з відповідачів, тому вимоги приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В. викладені у відзиві є безпідставними (а.с. 69-71). Розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наявних даних, що містяться у автоматизованій системі документообігу суду КП «Д-3», рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 21.06.2022 у справі №289/1585/21 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 58177 від 05.10.2020, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛАНД» заборгованості в розмірі 31139,76 грн., яка складається з 12190,76 грн. основного боргу (тіло кредиту), 18449,00 грн. заборгованості за комісією та 500,00 грн. плати за вчинення виконавчого напису. Вказане рішення набрало законної сили 22.07.2022. Як вбачається з повідомлення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В. від 13.09.2022 №4636, на примусовому виконанні у приватного виконавця перебуває виконавче провадження ВП №63984093 з примусового виконання виконавчого напису №58177 виданого приватним нотаріусом ЖМНО Гораєм О.С. 05.10.2020, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Аланд" заборгованості в розмірі 31139,76 гривень. Станом на дату відповіді в рамках виконавчого провадження стягнуто грошові кошти у розмірі 4820,06 грн., з яких: 3773,71 грн. сума боргу за виконавчим документом, яка перерахована на рахунок стягувача; 669,00 грн. витрати виконавчого провадження; 377,35 грн. основна винагорода приватного виконавця (а.с. 47). Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція\~це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18). Отже, як вже було зазначено, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що виконавчий напис нотаріуса в судовому порядку визнано таким, що не підлягає виконанню, підстава, за якою відповідач стягнув з позивача 3773,71 грн. відпала, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про повернення стягувачем коштів на підставі ст. 1212 ЦК України є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В. безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 1046,35 грн., суд зазначає наступне. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016 (далі - Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів. Частинами першою, другою статті 5 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім винятків, установлених цією частиною. Частиною першою статті 18 Закону встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з частиною п`ятою статті 18 Закону під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» № 1403-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон № 1403-VIII) завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. Частина ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове\~виконання судових рішень і рішень інших органів». Згідно зі статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Приписами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Частиною четвертою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. З матеріалів справи встановлено, що в рамках виконавчого провадження ВП №63984093 приватним виконавцем Клименюком Р.В., стягнуто, зокрема, 669,00 грн. витрат виконавчого провадження; 377,35 грн. основної винагороди приватного виконавця. Тобто, дії приватного виконавця в частині винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди та в частині визначення її розміру, вчинені на підставі вимог чинного законодавства,

Outcome: partial