Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

У грудні 2021 до суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування даної позовної заяви позивач вказує, що 10 січня 2007 року між позивачем і відповідачем було укладено кредитний договір №IFVWGA00000025. За умовами кредитного договору відповідач зобов`язався надати позивачу кредитні кошти у сумі 17 500, 00 доларів США на період з 10.01.2007 р. по 09.01.2017 р. у вигляді непоновлювальної кредитної лінії. Цього ж дня між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, в збезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №IFVWGA00000025 від 10.01.2007р. іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: житловий будинок з господарськими будівлями загальною площею 113,3 кв.м. та земельну ділянку площею 0,1727 га., за адресою [ADDRESS] . 02 лютого 2016 року Банк звернувся до Верховинського районного суду з позовом, в якому просив ухвалити рішення про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором від 10.01.2007 року в сумі 15 067,14 доларів США, що за курсом до національної валюти на дату позову складало 383 308,04 гривень . 11 грудня 2017 року Верховинським районним судом Івано - Франківської області ухвалено рішення у справі №340/94/16, яким відмовлено Банку у задоволенні позову за недоведеністю. Рішення набрало законної сили. 3 огляду на відсутність зобов`язань перед Банком та небажання Банку самостійно припиняти дію кредитного договору, позивач звернувся до суду з вимогою про припинення кредитного договору. Рішенням Верховинського районного суду Івано - Франківської області від 12.11.2019 р. у справі №340/121/19 зобов`язання [PERSON] за кредитним договором № №IFVWGA00000025 від 10.01.2007р., укладеним з Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк "ПриватБанк" визнано припиненими. Рішення набрало законної сили 25 листопада 2020 року. Таким чином, позивач вказує, що судом встановлено факт повного та належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором. В той же час, незважаючи на чинність судового рішення про відмову у стягненні коштів з [PERSON] , Банк звернувся до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису нотаріуса. Так, 23 липня 2019 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно - земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,1727 га, що знаходиться за адресою Івано- Франківська область, селище Верховина, що належить на праві власності [PERSON] . Зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки від 10.01.2007р., передано в іпотеку АТ КБ «Приватбанк». За рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, запропоновано задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , про стягнення боргу згідно кредитного договору від 10.01.2007р. в сумі 26640 доларів СІЛА, що в гривневому еквіваленті становить 739 031.00 грн. 15 березня 2021 року Верховинський районний суд Івано - Франківської області визнав виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню ( справа №938/380/20). 28 грудня 2020 року позивачем направлено до відповідача листа з проханням, у зв`язку з припиненням, на підставі рішення Верховинського районного суду Івано - Франківської області від 12.11.2019 року у справі №340/121/19, зобов`язань [PERSON] за кредитним договором №IFVWGA00000025 від 10.01.2007р. звернутися до нотаріуса про зняття заборони на відчуження, припинення обтяження і вилучення запису про іпотеку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та повернути [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів на предмет іпотеки. Однак, у відповідь Банк надіслав листа №20.1.0.0.0/7-210105/12950 від 14.01.2021р., яким відмовився добровільно виконувати рішення суду від 12.11.2019р. Зважаючи на те, що рішення суду про припинення зобов`язань за кредитним договором набрало законної сили, а Банк добровільно не знімав обтяження з предмету іпотеки, позивач звернувся до Верховинського районного суду Івано - Франківської області з вимогою про припинення договору іпотеки від 10.01.2007 року та зняття заборони на відчуження майна. 24.06.2021р. Верховинський районний суд Івано - Франківської області ухвалив рішення ( справа №938/81/21), яким вирішив договір іпотеки припинити, заборону на відчуження майна зняти. Рішення набрало законної сили. З метою реалізації свого права на вільне володіння, користування і розпорядження своїм майном, а також на безперешкодне отримання банківських послуг, позивач направив до Банку листа з вимогою видати довідку про відсутність заборгованості і повернути оригінали правовстановлюючих документів на предмет іпотеки. У відповідь Банк надіслав листа №20.1.0.0.0/7-210928/23916 від 30.09.2021р., яким відмовився добровільно виконувати рішення суду від 12.11.2019р. , при цьому зазначив, що позивач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором від 10.01.2007 року , а відтак Банк не може видати довідку і повернути документи. Станом на 10 листопада 2021 року, згідно виписки АТ КБ «Приватбанк» від 10.11.2021р. №VFG28FOMTEMC50LU, за [PERSON] облікується заборгованість в сумі 32 560,77 доларів США. Відтак, позивач вважає, що дії відповідача свідчать про порушення відповідачем загальних засад цивільного законодавства, до яких належить добросовісність, порушення положень стст.129, 129- Конституції України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.18 Цивільного процесуального кодексу України, згідно яких ухвалене судом рішення є обов`язковим до виконання. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: - зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» прийняти виконання [PERSON] зобов`язання за кредитним договором від 10.01.2007р. і видати довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором № від 10.01.2007р. - стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] 13 918,00 грн. пені та 100 000, 00 грн. відшкодування моральної шкоди. 12.01.2022 до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю з Верховинського районного суду смт. Верховина, надійшла вказана позовна заява, яка передана судді Ільєвій Т.Г. 13.01.2022, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Ухвалою судді від 13.01.2022 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення виявлених недоліків. 24.01.2022 до суду надійшло клопотання позивача, з якого вбачається, що виявлені судом недоліки усунуто. 25.01.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 27.06.2022 надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, в якому зазначено, що з позовними вимогами не погоджуються, вважають їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, в даній конкретній спірній ситуації позовні вимоги про зобов`язання Банку прийняти виконання зобов`язання за кредитним договором позивача і видачу довідки про відсутність заборгованості за кредитним договором не відповідають належному способу захисту цивільних прав та інтересів (частина друга статті 16 ЦК України), а тому не підлягають задоволенню. Окрім того, рішенням суду від 12.11.2019 року у справі № 340/121/19 за позовом [PERSON] до Банку про припинення зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання до вчинення дій вже була вирішена по суті позовна вимога в частині зобов`язання Банку видати довідку про відсутність заборгованості, за результатами розгляду судом було відмовлено у задоволенні такої вимоги. Рішення суду набрало чинності 25.11.2020 року. Відносно виконання рішень суду у справі № 340/121/19 та№ 938/81/21, представник вказує, що виконання судових рішень по даним справам має здійснюватись в порядку передбаченому чинним законодавством, однак позивачем не надано доказів звернення до виконавчої служби та відкриття провадження, а тому і безпідставним є позовна вимога в частині зобов`язання Банку прийняти виконання зобов`язання за кредитним договором позивача. Також, представник вказав, що в обґрунтування розміру моральної шкоди, позивач жодним чином не обґрунтовує свої немайнові втрати, а доводи ґрунтуються виключно на внутрішньому переконанні. З врахуванням наведеного, позивачем не надано суду належних обґрунтувань та доказів заподіяння йому моральної шкоди в заявленому в позовній заяві розмірі, а відтак стягнення такої шкоди задоволенню не підлягає. Відносно стягнення пені, зазначено, що позивач у позові посилається на ст. 611 ЦК України (правові наслідки порушення зобов`язання), як на підставу для нарахування пені за ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», при цьому не враховує, що зобов`язання між сторонами припинено відповідно до рішень судів № 938/81/21 та 340/121/19 та не зазначає із чим саме позивач пов`язує порушення зобов`язань з боку Банку після припинення правовідносин між сторонами, за який період виникло порушення, не зазначає про те, коли позивач звертався до Банку із вимогою про припинення порушення, а відтак вважаємо позовну вимогу в цій частині необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Відтак, представник просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі та закрити провадження у справі № 938/760/21-ц в частині зобов`язання Банку видати довідку про відсутність заборгованості на підставі ч. 3 ст. 255 ЦПК України. 20.07.2022 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що позивач обрав вірний спосіб захисту,оскільки Банк не дивлячись на рішення, які набрали законної сили, відмовився добровільно виконувати рішення суду від 12.11.2019 р., при цьому зазначив, що позивач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором від 10.01.2007 року, у зв`язку з чим Банк не може видати довідку і повернути документи. З огляду на відмову відповідача прийняти належним чином виконане зобов`язання і видати на підтвердження цього довідку, враховуючи , що такими діями відповідач порушує право позивача на підтвердження факту виконання зобов`язань за кредитним договором, у позивача виникла необхідність скористатися наданим йому ст.4 ЦПК України і статтями 15,16 ЦК України правом і звернутися до суду за захистом . Також, вказує, що рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 12.11.2019 р. у справі №340/121/19 зобов`язання [PERSON] за кредитним договором №IFVWGA00000025 від 10.01.2007 р., укладеним з АТ КБ "Приватбанк", визнано припиненими. Цим самим рішенням суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про видачу довідки про відсутність заборгованості. При цьому, суд вказав наступне: «Щодо позовних вимог в частині зобов`язання видати довідку про відсутність заборгованості [PERSON] за кредитним договором №IFVWGA00000025 від 10.01.2007, то в їх задоволенні слід відмовити, оскільки позивачем не надано суду доказів щодо порушення його права, зокрема про те, що він звертався до відповідача із вимогою видати таку довідку, а йому було протиправно відмовлено у вчиненні певної дії». Станом на час звернення до суду ( 2019 рік) позивач дійсно не звертався до банку про видачу довідки. Разом з тим, закон не забороняє позивачу звернутися до суду з аналогічною позовною вимогою за захистом свого порушеного права після зміни обставин , які дають підставу для такого звернення, а саме: після того як банк відмовив у видачі такої довідки листом від 30.09.2021 року. Відтак, представник вважає, що позиція відповідача щодо наявності підстав для закриття провадження в частині позовної вимоги про видачу довідки в порядку ст.255 ЦПК України є такою, що не ґрунтується на нормах права. Відповідач вважає, що обов`язковою умовою для прийняття ним виконання зобов`язань є звернення позивача до Державної виконавчої служби з заявою про примусове виконання рішення суду, однак на думку позивача така думка, є помилковою. Суд визнав зобов`язання позичальника перед банком припиненими, у зв`язку з виконанням, а тому як наслідок у банку виник обов`язок прийняти виконання. Окрім цього, зазначено, що впродовж шести років сторони перебувають в процесі судових спорів, не зважаючи на те, що рішеннями судів встановлено відсутність заборгованості споживача перед банком і припинення зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з виконанням, банк продовжує фінансовий терор споживача. 18 січня 2022 року (після звернення позивача з даним позовом до суду) банк направив до Верховинського відділу Державної виконавчої служби черговий виконавчий напис нотаріуса з вимогою звернути стягнення на нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] . За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна нотаріус вирішив задовольнити вимоги банку про стягнення з позичальника сімсот сорок дві тисячі п`ятсот тридцять одну гривню в рахунок заборгованості за кредитом. 20 січня 2022 року Верховинським відділом ДВС відкрито виконавче провадження №68221911 в рамках якого 20 лютого 2022 року винесено постанови про арешт коштів і майна боржника. 15 липня 2022 року рішенням Верховинського районного суду виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Станом на сьогоднішній день пройшло майже два роки з моменту набрання законної сили рішенням суду про припинення зобов`язань [PERSON] перед Приватбанком за кредитним договором від 10.01.2007р. Однак, банк не зважаючи на це, не приймає виконаного зобов`язання і продовжує шукати способи психологічного тиску на позичальника. Така поведінка банку спричиняє моральну шкоду позивачу, яка виражається у моральних стражданнях позивача через сприйняття іншими банками його особи як злісного боржника та неможливості внаслідок цього безперешкодно користуватися послугами банків, а також у погіршенні стану здоров`я позивача. Зокрема, після чергового звернення банку до Верховинського відділу ДВС на початку лютого 2022 року, у позивача стався серцевий напад, у зв`язку з чим він змушений був звернутися до медичного закладу і пройти обстеження та отримати курс лікування. 09.11.2022 ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотанян про закриття провадження. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином. Разом з цим, представником позивача було направлено заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав. Прдеставник відповідача подала заяву в судове засідання, в якій заперечувала щодо задоволення позовних вимог та просила розглянути справу без фіксування технічними засобами. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч.2 ст.16 ЦК України спосіб, зокрема, шляхом відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди. Так, у статтях 55 та 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора, як позивача, забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Відповідно до положень статей 546, 575 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою (зокрема іпотекою, як окремим видом застави), притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Так, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що станом на день звернення до суду наявне рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 12.11.2019 р. у справі №340/121/19, яке набрало законної сили, яким зобов`язання [PERSON] за кредитним договором №IFVWGA00000025 від 10.01.2007 р. укладеним з Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк "ПриватБанк" визнано припиненими. Таким чином, на думку суду, вимога позивача є безпідставною, оскільки є рішення суду яким чітко визначено, що договірні зобов`язання є припиненими, що свідчить, що у позивача відсутня заборгованість, а тому підстав для зобов`язання відповідача видати довідку є необґрунтованим. Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до статті 611 ЦК України, моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону про захист прав споживачів). Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц дійшла наступних висновків, які відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Разом з цим, суд дослідивши обставини справи, з якими звернувся позивач, дійшов висновку, що позивач в посиланнях неправомірності дій відповідача, після постановлення рішення не надає в противагу достатньо доказів таких дій, оскільки такі обгрунтування повинні бути не лише зазначені, а й документально підтвердженими. Також, суд погоджується з доводами представника відповідача, що немає чіткого розрахунку моральної шкоди та підтвердження її заподіяння. Так, ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, за змістом ч.1-3 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Аналіз наведених обставин та вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову, відсутні. Відтак, позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed