Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-31 00:00:00

Позивач 24\~грудня 2021\~року звернувся\~до Ленінського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська з\~вищезазначеним позовом,\~в якому\~просив визнати\~за ним\~право власності\~на житловий\~будинок [ADDRESS] ,\~реєстраційний номер\~об`єкта нерухомого\~майна 1994251312101;\~скасувати реєстраційну\~дію,\~скасувати рішення\~державного реєстратора\~Логвінової Л.І. Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу), індексний номер: 50368799 від 20 грудня 2019 року про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на об`єкт житлового будинку [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1994251312101; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 3 474,72 грн. Позов мотивовано тим, що влітку 2008 року з усного дозволу матері [PERSON] на території домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Станом на 01 березня 2012 року позивачем завершено будівництво житлового будинку з прилеглим до нього сараєм літ. Д-2 та Ж. Зазначені об`єкти будівництва побудовані позивачем за власні кошти. Відповідач зареєструвала своє право власності на зазначений об`єкт нерухомості та відмовилась передати право власності або подарувати його позивачу, як було раніше обумовлено усною домовленістю. Відповідач підтвердила, що зазначений об`єкт будував позивач за власні кошти та власними силами, що зазначено в рішенні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2013 року у справі № 422/5358/12. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 01 листопада 2022 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Ілющенко А.А. позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено,\~що [PERSON] \~з дозволу\~відповідача [PERSON] \~за власні\~кошти побудував\~на земельній\~ділянці за адресою: [ADDRESS] будинок загальною площею 36 кв.м., житловою площею 22.0 кв.м. та сарай літ. Ж. Як вбачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого 23.07.2010 року (а.с.6-8), за адресою: [ADDRESS] розташовано два житлових будинки літ. А-1 та літ. Д-2, гараж тимчас. літ. Е, вбиральня літ. В, сарай літ. Ж; житловий будинок літ. Д-2 та сарай літ. Ж є самочинним будівництвом. [PERSON] у 2012 році звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа Дніпропетровська міська рада, про визнання права власності на будівельні матеріали, витрачені на будівництво житлового будинку, розташованого на земельній ділянці [ADDRESS] . Рішенням суду від 17.01.2013 року позивачу відмовлено в задоволенні позову, відмова мотивована тим, що між сторонами відсутній предмет спору, оскільки [PERSON] у судовому засіданні визнала той факт, що будівельні матеріали, які використані для будівництва житлового будинку літ. Д, що розташований на території земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , належать позивачу, є його власністю, і вона не претендує на них (а.с. 19-20). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження 14-364цс19 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження № 14-499цс19 (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України). Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 16.12.2019 року право власності га житлові будинки літ. А-1 та літ. Д-2 (загальна площа 36 кв.м., житлова площа 22 кв.м.), з господарчими будівлями та спорудами: вбиральня літ. В, сарай літ. Ж, інші споруди № 1-4, замощення №1, розташовані за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу № 2-3019, виданого 11.07.1978 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, та декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ДП 181193370774, виданого 03.12.2019 року, виданої Управлінням держаного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, зареєстровано за [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2022 року у справі № 205/1149/20 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] про стягнення майнової шкоди-задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування витрат на будівництво житлового будинку літ. Д-2, загальною площею 36,0 кв.м., житловою площею 22.0 кв.м. та сараю літ. Ж у розмірі 556 496 грн. 00 коп. Вказаним рішенням встановлено, що житловий будинок літ. Д-2, загальною площею 36 кв.м., житловою площею 22 кв.м., сарай літ. Ж, розташовані за адресою: [ADDRESS] , самочинно побудовано за власні кошти позивача знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, а право власності на вказані об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці відповідачки, було зареєстровано за нею, позивач має право на відшкодування витрат на будівництво (будівельні матеріали та роботи) зазначених об`єктів нерухомості в розмірі 556 496 грн. на підставі ч. 6 ст. 376 ЦК України. Згідно ч. 6 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. Приймаючи до уваги те, що [PERSON] , звернувшись до суду з позовом про стягнення витрат на будівництво житлового будинку «Д-2» з сараєм «Ж» по [ADDRESS] у розмірі 556 496 грн., самостійно та на власний розсуд обрав спосіб захисту свого права. При цьому,\~у випадку\~задоволення позову\~про визнання\~за позивачем\~права власності\~на житловий\~будинок «Д-2»\~з сараєм\~«Ж» по\~ [ADDRESS] та\~скасування рішення\~державного реєстратора\~про державну\~реєстрацію за\~ [PERSON] \~права власності\~на житловий будинок «Д-2» з сараєм «Ж» по [ADDRESS] призвело б до неправомірного порушення прав відповідача, яка на підставі рішення у справі № 205/1149/20 зобов`язана сплатити позивачу вартість витрат на будівництво житлового будинку з сараєм у розмірі 556 496 грн. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги незаконні, необґрунтовані та безпідставні, а тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому судові витрати покладаються на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed