Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

Міністерство інфраструктури України звернулось до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Зілковської Катерини Леонідівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Громадська організація «Причал № 193» «Ярморочна», Державне підприємство «Одеський морський торгівельний порт», про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27.12.2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради Громадський організації «Причал № 193 «Ярморочна» видано свідоцтво про право власності серії [NUMBER] на не житлові будівлі спортивно-човнової станції Причал № 193, загальною площею 3\~293, 3 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 21.04.2016 року по справі № 916/882/13, залишеною в силі постановою Вищого господарського суду України від 14.07.2016 року, позовні вимоги Порту задоволені, визнано недійсним свідоцтво про право власності [NUMBER] на вищезазначене нерухоме майно. Позивач зазначає, що спірне майно належить до державної власності та закріплено за ДП «Одеський морський торгівельний порт» на праві господарського відання. Передача майна, право власності на яке посвідчене спірним свідоцтвом, із державної до комунальної власності потребує першочергового ухвалення рішення Кабінетом Міністрів України, яке має бути погоджене із Міністерством інфраструктури України, як уповноваженим органом управління. Докази про наявність таких рішень, відсутні, а відтак, спірне майно вибуло з володіння власника без його згоди та відома. На підставі викладено позивач просить, витребувати з незаконного володіння [PERSON] ,. на користь Держави Україна в особі Міністерства інфраструктури України нерухоме майно у вигляді 49/10000 часток нежитлових будівель розташованих за адресою: [ADDRESS] , скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.05.2016 року, індексний номер: 29572331, прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською Катериною Леонідівною. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 травня 2019 року (суддя Бабаков В.П.) позовну заяву було прийнято до провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Рішенням Вищої ради правосуддя від 04.02.2021 року суддю [PERSON] звільнено з посади судді Суворовського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку. Згідно ч. 7 ст. 33 ЦПК України, невирішені судові справи за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи, передаються для повторного автоматизованого розподілу справ виключно у разі, коли суддя (якщо справа розглядається одноособово) або суддя-доповідач із складу колегії суддів (якщо справа розглядається колегіально) у передбачених законом випадках не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти днів, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені цим Кодексом. Відповідно до положення ч. 11 ст. 33 ЦПК України, справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим же суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, що унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених цим Кодексом. При повторному автоматизованому розподілі, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01.03.2021 року (суддя Мурманова І.М.)цивільну справу прийнято до провадження, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачам роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, третім особам роз`яснено про право на подання пояснень щодо позову. Так, 20.05.2021 (вх. № 3569) на адресу суду надійшли письмові пояснення представника відповідача [PERSON] , адвоката Петрової А.М., згідно яких представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог та при розгляді справи врахувати позицію та висновки ВС України по справі № 694/1726/18 від 18.11.2020 року (т.2 а.с. 212-218). Також, 20.05.2021 року (вх. № 3566) надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] , адвоката Петрової А.М., про приєднання до справи доказів (т.2 а.с.219-233). В подальшому, 15.06.2021 року (вх. № 17644) представник позивача звернувся до суду з запереченням проти приєднання до матеріалів справи доказів, в обґрунтування заперечень зазначив, що докази на які посилається відповідача є такими, що отримані на підставі підроблених документів, а відтак представник просив при ухваленні рішення відхили докази, які надані 20.05.2021 р. та висновок судової будівельно-технічної експертизи (т.2 а.с.244-246). Також, на адресу суду 29.07.2021 року (вх. № 22287) надійшло клопотання за підписом представника державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» Кульшик К.В., про приєднання до матеріалів справи доказів направлення копій письмових пояснень від 28.11.2019 року учасникам провадження (т.3 а.с.35-36; 37-51). \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 24 січня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. \~ \~ \~ \~В судове засідання призначене на 10 листопада 2022 року представник позивача Міністерства інфраструктури України не зявився, при цьому, на адресу суду 13.03.2022 року надійшла заява представника позивача щодо можливості розгляду справи у відсутність представника позивача (а.с. 150 том № 3). \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлялась у встановленому законом порядку, про причини не явки суду не повідомила, раніше представник відповідача звернулась на адресу суду з письмовими поясненнями щодо позовних вимог, згідно яких просила відмовити у задоволенні позову. Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Зілковська Катерина Леонідівна в судове засідання також не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини не явки суду не повідомила. Разом з цим, в матеріалах справи (т.1 а.с.102-103), міститься заперечення приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Зілковської К.Л., проти позову, в якому зазначено, що після посвідчення Договору купівлі-продажу, було проведено державну реєстрацію права власності, приватний нотаріус зазначила, що всі дії, які були нею вчинені були проведені з чітким дотриманням законодавства, також зазначила, що позивач помилково залучив приватного нотаріуса у якості відповідача. Просила розгляд справи проводити за її відсутності, при ухваленні рішення суду копію останнього, направити на адресу приватного нотаріуса. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Громадська організація «Причал № 193 «Ярморочна», Державне підприємство «Одеський морський торгівельний порт» в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись у встановленому законом порядку, слід зазначити, що 31.01.2022 року (вх. № 2512) на адресу суду надійшла заява ДП «Одеський порт» щодо можливості розгляду справи за відсутності третьої особи за підписом в.о. директора ДП «Одеський порт» О.Мясковського на підставі наявних у справі доказів та письмових пояснень (а.с.124-125 том № 3). Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з одним із принципів судочинства визнано пріоритет публічного інтересу над приватним. Безпідставне умисне затягування розгляду справи нівелює завдання ЦПК України, яким є охорона прав і свобод громадян, зміцнення законності та виховання громадян. Крім того, недотримання строків розгляду справ порушує конституційне право на судовий захист і негативно впливає на ефективність та авторитет судової влади. З урахуванням зазначеного та відповідно до поданої заяви представника позивача щодо можливості розгляду справи за відсутності позивача, враховуючи, що інші учасники провадження про час та місце слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно, раніше надали суду свої пояснення та заперечення щодо позовних вимог, суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи у відсутність належним чином повідомлених сторін, підстав для відкладення слухання справи передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, докази на підтвердження та спростування позовних вимог, встановивши факти і відповідні їм правовідносини суд дійшов висновку щодо наявності підстав задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Звертаючи з до суду за захистом свого порушеного права позивач зазначив, що 27.12.2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради Громадський організації «Причал № 193 «Ярморочна» видано свідоцтво про право власності серії [NUMBER] на не житлові будівлі спортивно-човнової станції Причал № 193, загальною площею 3\~293, 3 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Та, Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 21.04.2016 року по справі № 916/882/13, залишеною в силі постановою Вищого господарського суду України від 14.07.2016 року, позовні вимоги Порту задоволені, визнано недійсним свідоцтво про право власності [NUMBER] на вищезазначене нерухоме майно. Позивач зазначає, що спірне майно належить до державної власності та закріплено за ДП «Одеський морський торгівельний порт» на праві господарського відання. Передача майна, право власності на яке посвідчене спірним свідоцтвом, із державної до комунальної власності потребує першочергового ухвалення рішення Кабінетом Міністрів України, яке має бути погоджене із Міністерством інфраструктури України, як уповноваженим органом управління. Докази про наявність таких рішень, відсутні, а відтак, спірне майно вибуло з володіння власника без його згоди та відома. На підставі викладено позивач просить, витребувати з незаконного володіння [PERSON] ,. на користь Держави Україна в особі Міністерства інфраструктури України нерухоме майно у вигляді 49/10000 часток нежитлових будівель розташованих за адресою: [ADDRESS] , скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.05.2016 року, індексний номер: 29572331, прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською Катериною Леонідівною. \~ \~ \~ \~Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 26.05.2014р. у справі №522/8039/14-к за обвинувальним актом по кримінальному провадженню, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №12014160030000180 від 15.04.2014р. по обвинуваченню [PERSON] (працівник МБТІ, який виробив технічний паспорт 19.10.2012р.) у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів) визнано винним і призначено покарання. Розпорядженням Суворовської районної адміністрації №15р від 23.01.2015р. «Про впорядкування адреси та затвердження висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з подальшим встановленням нумерації» об`єкту нерухомого майна нежитловим будівлям спортивної-човнової станції Причал №193 була присвоєна адреса: [ADDRESS] ; відповідно до довідки з Адресного реєстру міста Одеси від 24.11.2014р. за №58003/2 (т.1, а.с. 59-62). В подальшому, 12.05.2015р. державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Антоненко О.С було видано ГО „Причал № 193 „Ярмарочна свідоцтво про право власності [NUMBER] на нежитлові будівлі спортивно-човнової станції Причал №193, загальною площею 3293,3 кв. м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] , та належать на права приватної власності ГО „Причал № 193 „Ярмарочна (т.1, а.с. 64). ГО „Причал № 193 „Ярмарочна у 2015-2016 рр. було відчужено на користь фізичних осіб частки нежитлової будівлі спортивно-човнової станції Причал №193, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Слід зазначити, що відповідно до наданої ГО „Причал № 193 „Ярмарочна інформації, частини будівлі спортивно-човнової станції були відчужені відповідачем на користь 54 членів ГО „Причал № 193 „Ярмарочна, які належать останнім на праві спільної часткової власності. Згідно договору купівлі-продажу, що міститься в матеріалах реєстраційної справи (а.с.145-168 том № 1), ГО «ПРИЧАЛ № 193 «ЯРМОРОЧНА» та [PERSON] , договір купівлі-продажу уклали 11.05.2016 року. Разом з цим, рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.10.2016р. за №322 було вирішено скасувати розпорядження Суворовської районної адміністрації №15р від 23.01.2015р. «Про впорядкування адреси та затвердження висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з подальшим встановленням нумерації» (том 1 а.с.63). Рішення Господарського суду Одеської області від 13.10.2017р. встановлено про те, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №86230270 від 03.05.2017р. вбачається, що ГО «Причал № 193 «Ярмарочна» на праві приватної власності належить 7507/10000 частин нежитлових будівель та споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.06.2017р. по справі №815/1348/17 позовні вимоги ДП «Одеський морський торговельний порт» до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, юридичного департаменту Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: [PERSON] та ГО «Причал № 193 «Ярмарочна», було задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно від 12.05.2015р. про державну реєстрацію за ГО «Причал № 193 «Ярмарочна» права приватної власності на нежитлові будівлі спортивно-човнової станції «Причал №193», які розташовані за адресою: [ADDRESS] . (т.1\~а.с.\~47-51) Відповідно до ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2017р. постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08.06.2017р. по справі №815/1348/17 було залишено без змін. (т.1, а.с. 52-57) З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №95277116 від 22.08.2017р. вбачається, що рішення про державну реєстрацію права власності ГО „Причал № 193 „Ярмарочна на 7507/10000 об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі постанови Одеського окружного адміністративного суду від 08.06.2017р. по справі №815/1348/17 було скасовано з внесенням до реєстру відповідного запису (т.1, а.с. 69,70). В процесі розгляду справи в суді першої інстанції, 21.09.2017р. було проведено реєстрацію права власності за державою Україна в особі Міністерства інфраструктури України на будівлі та споруди загальною площею 2331,2 кв. м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №98439268 від 26.09.2017р. З огляду на встановлені у межах господарської справи №916/882/13 преюдиційні для вирішення даного спору обставини, на підставі яких господарськими судами було зроблено висновок про належність об`єктів нерухомого майна, а саме спортивно-човнової станції Причал №193, до державної власності, згода на відчуження яких державними органами надана не була, господарський суд при вирішенні даного спору по суті виходив із факту належності нерухомого майна, право власності на яке посвідчено спірним свідоцтвом, до державної власності. Вищевказані обставини встановлені у рішенні господарського суду Одеської області від 13.10.2017р. по справі № 916/887/17, а також в постанові Одеського апеляційного господарського суду від 16.01.2018р. по справі № 916/887/17 ( том №1 а.с.30-36). Даними рішеннями також було встановлено, що під час розгляду позовних вимог ДП Одеський морський торговельний порт у межах справи №916/882/13, господарськими судами, зокрема, було встановлено, що майно, право власності на яке посвідчувалося свідоцтвом [NUMBER] від 27.12.2012р., належить до державної власності, органом управління якого є Міністерство інфраструктури України та закріплене за ДП Одеський морський торговельний порт на праві господарського відання. Наявні в матеріалах справи докази, а саме розпорядження Суворовської районної адміністрації №15р від 23.01.2015р. та рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.10.2016р. за №322, дозволили суду дійти висновку, що об`єкти нерухомого майна, які розташовані за адресою: [ADDRESS] та адресою: [ADDRESS] , є тотожними. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що рішення про державну реєстрацію права власності ГО «Причал № 193 «Ярмарочна» на 7507/10000 об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі постанови Одеського окружного адміністративного суду від 08.06.2017р. по справі №815/1348/17 було скасовано з внесенням до реєстру відповідного запису. В подальшому, 21.09.2017р. було проведено реєстрацію права власності за державою Україна в особі Міністерства інфраструктури України на будівлі та споруди загальною площею 2331,2 кв. м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] . З огляду на встановлені у межах господарської справи №916/882/13 преюдиційні для вирішення даного спору обставини, на підставі яких господарськими судами було зроблено висновок про належність об`єктів нерухомого майна, а саме спортивно-човнової станції Причал №193, до державної власності, згода на відчуження яких державними органами надана не була, господарський суд при вирішенні даного спору по суті виходив із факту належності нерухомого майна, право власності на яке посвідчено спірним свідоцтвом, до державної власності. Вищевказані обставини встановлені у рішенні господарського суду Одеської області від 13.10.2017р. та в постанові Одеського апеляційного господарського суду від 16.01.2018р. у справі № 916/887/17. Необхідно звернути увагу на те, що вказаними рішеннями також було встановлено, що під час розгляду позовних вимог ДП «Одеський морський торговельний порт» у межах справи №916/882/13, господарськими судами, зокрема, було встановлено, що майно, право власності яке посвідчувалося свідоцтвом [NUMBER] від 27.12.2012р., належить до державної власності, органом управління якого є Міністерство інфраструктури України та закріплене за ДП «Одеський морський торговельний порт» на праві господарського відання. Наявні в матеріалах справи докази, а саме розпорядження Суворовської районної адміністрації №15р від 23.01.2015р. та рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.10.2016р. за №322, дають підстави стверджувати, що об`єкти нерухомого майна, які розташовані за адресою: [ADDRESS] та адресою: [ADDRESS] , є тотожними. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною 2 статті 324 ЦК України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. За нормами ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд( частина 1 статті 319 ЦК України). Разом з тим, статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України регламентовано принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно частини 1 статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Аналіз вказаної норми ( стаття 330 ЦК України) свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребувано у добросовісного набувача. Приписами статті 388 ЦК України регламентовано правові засади витребування майна від добросовісного набувача. Частиною 1 наведеної статті визначено, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також, пунктом 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (надалі - постанова Пленуму) роз`яснено, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Як судом встановлено матеріалами справи 11.05.2016 ГО «Причал №193 «Ярмарочна» продала, а [PERSON] , придбала у власність 49/10000 часток нежитлових будівель спортивно-човнової станції Причал №193, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Проте, відчуження частки спірного нерухомого майна відбулось на підставі правовстановлюючого документу свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] , виданого за рішенням державного реєстратора Антоненко О.С. від 12.05.2015р., яке постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.06.2017р. по справі №815/1348/17 визнано протиправним та скасовано. Рішення суду набрало законної сили, а відтак, зібрані у справі докази дають підстави стверджувати, що ГО «Причал №193 «Ярмарочна» не мала достатніх правових підстав для відчуження часток на користь [PERSON] . Право власності на будівлі та споруди загальною площею 2331,2 кв. м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] зареєстровано на теперішній час за державою Україна в особі Міністерства інфраструктури України. Крім того, рішенням господарського суду Одеської області від 13.10.2017р. та постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.01.2018р. у справі № 916/887/17 було встановлено, що об`єкти нерухомого майна, які розташовані за адресою: [ADDRESS] та адресою: [ADDRESS] , є тотожними. Однак Державі Україна в особі Міністерства інфраструктури України ніколи не належали об`єкти нерухомості саме за адресою: [ADDRESS] , а так само і 49/10000 часток нежитлових будівель спортивно-човнової станції Причал № 193, розташованої за адресою: [ADDRESS] , оскільки реєстрація права власності продавцем Громадською організацією Причал №193 «Ярмарочна» за даною адресою була здійснена незаконно. Позивач просить витребувати з незаконного володіння [PERSON] , на користь Держави Україна в особі Міністерства інфраструктури України нерухоме майно у вигляді 49/10000 частки нежитлових будівель спортивно-човнової станції Причал № 193, розташованих за адресою: [ADDRESS] , розташованих на земельній ділянці площею 1,1443 га, кадастровий номер земельної ділянки: 5110137600:35:012:0006, які, складається з боксу №21 в літ. «Ж» у складі приміщень: І поверх 19 основне, площею 8,6 кв.м, 20 веранда площею 7,5 кв.м., загальною площею 16,1 кв.м., основною площею 8, 6 кв.м. Матеріали справи не містять відомостей про те, що [PERSON] , під час укладання договору купівлі-продажу частки спірного майна знала та мала можливість знати, що ГО «Причал №193 «Ярмарочна» не мала права відчужувати спірну частку майна, тому, в силу ст.330 ЦК України її слід вважати добросовісним набувачем спірного нерухомого майна. Разом з тим, приймаючи до уваги, що 49/10000 часток нежитлових будівель спортивно-човнової станції Причал №193, розташованої за адресою: [ADDRESS] , є власністю позивача та таке майно вибуло з його володіння поза його волею незаконним шляхом, що знайшло своє підтвердження під час розгляду справи, суд вважає, що є достатні правові підстави для його витребування на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, а так само і скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.05.2016 року з індексним номером 29572331, прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською К.Л. Враховуючи встановлене та вказані норми пред`явлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. При цьому, суд враховує, що з боку відповідача суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував доводи викладені позивачем, а відтак судом не приймаються до уваги письмові пояснення представника відповідача [PERSON] , адвоката Петрової А.М., згідно яких представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог та при розгляді справи врахувати позицію та висновки ВС України по справі № 694/1726/18 від 18.11.2020 року (а.с.212-213 том № 2) Аналіз приписів статті 321 ЦК України та статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та їх обтяження» дозволяє дійти висновку, що право власності, зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, припиняється в особи з моменту скасування із вказаного реєстру відповідного запису, здійсненого на підставі рішення державного реєстратора. При вирішенні справи судом враховується обставини того, що втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Усталена практика ЄСПЛ (наприклад, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати, аналізуючи сумісності втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) можна вважати пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. Для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.\~ У даній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, втручання держави в право відповідача на мирне володіння майном не суперечить критеріям правомірного втручання в це право, сформульованим в усталеній практиці ЄСПЛ. Так, витребування майна з володіння відповідача відповідає критерію законності: витребування здійснюється на підставі норм статей 387, 388 ЦК України у зв`язку з безпідставним і неправомірним заволодінням майном територіальної громади. Норми ЦК України відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст цього Кодексу є загальнодоступним. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого майна з державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес. Судом встановлено, що незаконне вибуття спірного нерухомого майна з володіння Держави було обумовлено незаконними діями посадових осіб, що підтверджено матеріалами справи. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). З огляду на зазначене, суспільний інтерес у вимогах позивача щодо втручання в право власності відповідача полягає також у відновленні його прав, а також забезпеченні законності набуття права власності для всіх суб`єктів права власності. В силу положення ст. 141 ЦПК України в разі задоволення позовних вимог, судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved