Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

В квітні 2022 року позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат та трьох відсотків річних. В обґрунтування позову зазначено, що 05.03.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти у сумі 268000,00 грн. на умовах визначених цим договором, зі строком повернення 05.03.2019 р. Крім того. 04.03.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про внесення змін до договору позики від 05.03.2018 року, відповідно до якого було внесено зміни в частині строку повернення боргу, а саме: 05.03.2020 р. Однак, відповідач борг в обумовлені строки не повернув, а тому позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути із відповідача на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 268000,00 грн., три відсотки річних у розмірі 15577,28 грн., та інфляційні втрати у розмірі 41862,60 грн., а також судові витрати. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 01.06.2022 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.08.2022 року, було вирішено перейти від розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін до розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився. Суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не надходив. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 05.03.2018 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) було укладено та нотаріально посвідчено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в сумі 268000,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів не пізніше 05.03.2019 року одним платежем. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. Відповідно до п. 2 зазначеного договору, грошові кошти, які є предметом цього договору були передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Крім того, 04.03.2019 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) було укладено та нотаріально посвідчено договір про внесення змін до договору позики, відповідно до умов якого сторони уклали цей договір про внесення змін до договору позики від 05.03.2018 року, та виклали п. 1 договору позики в редакції, відповідно до якої позичальник зобов`язався повернути кошти в сумі 268000,00 грн. в строк до 05.03.2020 року. Позивач вказує, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, кошти за договором не повернув в повному обсязі, в зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду із цим позовом. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що у відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач виконав свої зобов`язання за договором позики та повернув грошові кошти позивачу, та те що стороною відповідача доводи позову в цій частині не спростовані, а тому суд вважає, що позовна вимога в частині стягнення із відповідача на користь позивача основної суми боргу за договором позики в розмірі 268000,00 грн. підлягає задоволенню. В частині позовних вимог про стягнення сум втрат від інфляції та трьох відсотків річних суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму, відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем пред`явлено до стягнення три відсотки річних за період із 06.03.2020 р. по 11.02.2022 р. у розмірі 15577,28 грн., та інфляційні втрати за вказаний період у розмірі 41862,60 грн. На підтвердження зазначених сум стороною позивача було надано відповідні розрахунки, які підтверджують пред`явлені до стягнення суми та які стороною відповідача спростовані у встановленому законом порядку не були. Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги наведені вище вимоги закону та встановлені обставини, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача, в зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором, інфляційні втрати в сумі 41862,60 грн. та три відсотки річних в сумі 15577,28 грн. також підлягають задоволенню В порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3254,39 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved