Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

\~ \~ \~ \~18\~вересня 2021\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду із\~зазначеним позовом\~до відповідача\~ [PERSON] ,\~визначивши третьою\~особою ТОВ\~«ТК «Брабус», із вимогою про відшкодування матеріальної шкоди (а. с. 1-4). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 13 липня 2020 року о 19 годині 38 хвилин, автомобіль MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] здійснив виїзд за межі проїжджої частини автомобільної дороги «Київ-Харків-Довжанський» в районі 261 км та наїзд на бетонні блоки за відсутності фактичної причини такого виїзду. При цьому, позивач стверджує, що на час дорожньо-транспортної пригоди відповідач перебував у трудових відносинах з ТОВ «Транспортна компанія «Брабус» на підставі строкового договору № 13 від 15 червня 2020 року. Автомобіль MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] , належить на праві приватної власності позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Він передав зазначений транспортний засіб в оренду ТОВ «ТК «Брабус», що підтверджується нотаріально посвідченим договором оренди автомобіля від 03 листопада 2016 року. 13 липня 2021 року [PERSON] , здійснюючи чергову поїздку за наказом керівника [PERSON] , повинен був чекати у м. Києві до завантаження автомобіля, оскільки він був не до кінця завантажений, однак всупереч наказу керівника він направився до м. Дніпра. Тому вважає, що під час дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] не був при виконанні службових обов`язків, оскільки виїзд був здійснений самовільно і роботодавець не міг вплинути на дії останнього. Вказує, що за фактом дорожньо-транспортної пригоди, а саме порушення вимог п. 2.3 ПДР, у відношенні [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення, який постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2021 року був повернутий на адресу УПП в Полтавській області на доопрацювання, зокрема і помилковим зазначенням п. 2.3 ПДР, оскільки такі відомості не відповідали об`єктивній стороні правопорушення. 13 листопада 2020 року постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська провадження по справі закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення у діях [PERSON] , зокрема порушень вимог п. 2.3 ПДР. Однак, вважає, що автомобіль MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] , пошкоджений в результаті дій [PERSON] , які не були вимушеними з будь-яких обставин, а залежали лише безпосередньо від нього самого, починаючи з самовільного виїзду з м. Києва, закінчуючи дорожньо-транспортною пригодою. Зазначає, що підтвердженням цього є відеозапис дорожньо-транспортної пригоди, висновок експерта щодо технічного стану автомобіля та висновок щодо дій [PERSON] відповідно до ПДР, а також акт службового розслідування. Вважає, що в заподіянні майнової шкоди у вигляді пошкодження автомобіля MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] , винен безпосередньо відповідач, який ним керував та з особистої недбалості скерував його поза межі проїжджої частини, в результаті чого транспортний засіб отримав механічні ушкодження з матеріальними збитками у розмірі 476406 гривень 73 копійки. Тому прохає суд стягнути з відповідача завдану матеріальну шкоду у сумі 452132 гривні 65 копійок, судові витрати разом із комісією банку у сумі 5082 гривень 50 копійок, витрати на залучення експертів у сумі 7307 гривень 96 копійок, витрати на послуги евакуатора у сумі 14660 гривень разом із судовими витратами на правову допомогу у сумі 25000 гривень. Ухвалою суду від 06 жовтня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження, та призначено судове підготовче судове засідання на 16 годину 30 хвилин 30 листопада 2021 року (а. с. 69), яка надіслана учасникам справи 13 жовтня 2021 року за вихідним № 22612/21-вих/2/204/2284/21 (а. с. 70). У судовому\~засіданні представника\~позивача та\~третьої особи\~ТОВ «ТК «Брабус» адвоката Пантюхова В.С., позовну заяву підтримав в повному обсязі, прохав суд її задовольнити, обґрунтування надав аналогічні тексту позовної заяви. У судовому\~засіданні відповідач\~позовні вимоги\~не визнав,\~проти задоволення\~позову заперечував.\~При цьому\~його представник\~ адвокат\~Рижик Р.О.,\~зазначив про\~те,\~що вважає\~ [PERSON] \~неналежним відповідачем\~у справі,\~оскільки він\~є лише\~водієм транспортного\~засобу MAN\~18220,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,\~який перебуває\~в оренді\~ТОВ «ТК «Брабус», а тому відповідальність за завдану шкоду повинно нести саме воно, а не [PERSON] , тим паче, що постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська в його діях складу адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП не встановлено. Додатково зазначив, що у випадку, якщо вина особи не доведена чи відсутня в адміністративному правопорушенні, то зазначена особа не несе відповідальності за спричинені збитки. Також звернув увагу на те, що заявлена позивачем сума позову щодо відшкодування завданої шкоди у сумі 452132 гривні 65 копійок є необґрунтованою, оскільки договором оренди вартість вказаного автомобіля визначена сумою 250000 гривень, а відтак завдана шкода майну не може бути більшою від його вартості. Разом з цим зазначив, що матеріали справи не містять жодних доказів перебування відповідача у трудових відносинах з третьою особою. Прохав у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали позовної заяви, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що власником транспортного засобу MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] , 2005 року випуску на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] є позивач (а. с. 8 та на звороті). 03 листопада 2016 року між позивачем та ТОВ «ТК Брабус», яке є третьою особою у справі, в особі директора Шевченко З.С., було укладено договір оренди автомобіля (а. с. 6-7), який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Балтаксою І.В. за реєстровим № 1392. За умовами п. 1 вказаного договору оренди, позивач передав у тимчасове платне користування ТОВ «ТК Брабус» автомобіль марки MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] . При цьому зазначено, що автомобіль є спільною сумісною власністю, оскільки був набутий під час перебування у зареєстрованому шлюбі з громадянкою [PERSON] від якої у справі нотаріуса є заява про згоду на укладання та підписання цього договору. Вартість автомобіля за домовленістю сторін визначена сумою 250000 гривень. Також у п. 3 даного договору зазначено, що термін оренди складає 5 років з дня підписання та нотаріального посвідчення договору і діє до 03 листопада 2021 року. Крім того, пунктом 6 вказаного договору визначено права та обов`язки орендаря, зокрема й те, що орендар зобов`язується підтримувати автомобіль у належному технічному стані, проводити періодичний технічний огляд, відповідно до вимог чинного законодавства України відшкодовувати шкоду, завдану іншій особі в зв`язку з використанням транспортного засобу, тощо. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 13 липня 2020 року о 19 годині 38 хвилин на автомобільній дорозі «Київ-Харків», на 261 км, за участі автомобіля MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував водій [PERSON] , відбулася дорожньо-транспортна пригода, за результатами якої на відповідача працівниками поліції було складено протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2020 року у справі № 205/5382/20, провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП, щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 13 липня 2020 року о 19 годині 38 хвилин на автомобільній дорозі «Київ-Харків», на 261 км, за участі автомобіля MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] , закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Постанова суду набрала законної сили 24 листопада 2020 року (а. с. 34-36). З вказаної постанови суду вбачається, що: «Інкримінуючи вчинення\~\~ [PERSON] ДТП, інспектор ПП посилався в протоколі на порушення ним п. 2.3 «а»\~ПДР\~України, які, на його переконання, знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку. Надаючи оцінку діям водія в аспекті встановлення порушення вказаних вимог\~ПДР\~України, суд виходить з наступного. Так, відповідно до п. 2.3 «а»\~ПДР\~України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу. Не визнаючи вину,\~\~ [PERSON] посилався на те, що він керувала автомобілем уважно, попередньо перевірив його технічний стан, а тому пояснити причину виникнення технічної несправності з колесом безпосередньо під час руху, пояснити не може. Суд приймає до уваги такі доводи\~\~ [PERSON] , оскільки вони узгоджуються з встановленими судом умовами дорожньої обстановки, а також висновком експерта № 19/104-9/2д/53/54 від 29.09.2020 року, відповідно до якого наскрізне пошкодження внутрішньої боковини шини необхідно класифікувати як розрив, який виник при контакті шини з іншим об`єктом, що знаходився на деякій відстані від опорної поверхні з причин відсутності пошкоджень на біговій дорожці протектору шини яка контактує з опорною поверхнею, руйнування шини правого переднього колеса відбулося під час контакту з об`єктом який по висоті знаходився вище опорної поверхні, вірогідніше за все з бетонним блоком в момент виїзду автомобіля за межі проїзної частини дороги. При цьому в матеріалах справи відсутні інші будь-які належні, допустимі та достатні докази (акт технічного огляду транспортного засобу, акт дефектовки, акт проведення діагностики ходової частини транспортного засобу, тощо), які б свідчили про виникнення технічної несправності раніше, про яку б\~\~ [PERSON] повинен був би знати ще до початку керування автомобілем 13 липня 2020 року. Встановлені обставини вказують на те, що протокол про адміністративне правопорушення в частині викладу обставин вчинення\~\~ [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого\~ст.124 КУпАП, порушення ним п.2.3«а»\~ПДР\~України, є необґрунтованими і не підтверджується зібраними доказами». Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. Таким чином, встановлені постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2020 року у справі № 205/5382/20, обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 13 липня 2020 року о 19 годині 38 хвилин на автомобільній дорозі «Київ-Харків», на 261 км, за участі автомобіля MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] , та факт відсутності у діях водія [PERSON] складу адміністративного правопорушення, не підлягають доведенню під час розгляду даної справи. 19 серпня 2020 року ТОВ «ТК «Брабус» складено акт 1908 про результати проведення службового розслідування по факту вчинення ДТП водієм [PERSON] на автомобілі MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] (а. с. 9-10), за результатами якого комісія дійшла висновку, що: «1) водій [PERSON] не повідомив про свій самовільний виїзд; 2) не було застосовано ніяких дій щоб уникнути пошкодження авто; 3) свою вину він не визнає висунувши різні неправдиві версії». Крім того, з вказаного акту вбачається, що комісія у складі директора з логістики Шевченка О.А., бухгалтера [PERSON] та директора [PERSON] дійшла висновку, що ДТП виникло з вини водія [PERSON] ». 17 липня 2020 року ПП «Техносервісінформ» складено рахунок № SN-DP2002851 від 17 липня 2020 року з надання [PERSON] послуг евакуатора транспортного засобу MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] , на суму 14660 гривень (а. с.11). Відповідно до висновку експертного дослідження № 19/104-9/2д/53/54 від 29 вересня 2020 року, що проведено судовим експертом Головим А.В. за заявою адвоката Пантюхова В.С. (а. с. 15-33), при огляді правого переднього колеса з шиною автомобіля MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] було встановлено, що в шині відсутній надлишковий тиск повітря. Декоративний ковпак елементів кріплення правого переднього колеса до маточини має механічне пошкодження у виді розриву та вигину в напрямку осі обертання колеса. Сторона колеса та шини, які обернені до середини автомобіля, мають пошкодження закраїни обода та боковини шини до того ж ці пошкодження знаходяться в одному місці. Внутрішня частина обода має значні механічні пошкодження зорієнтовані в напрямку осі обертання колеса. Боковина шини обернена до середини автомобіля має наскрізне пошкодження перед буквою «С» напису CACHLAND. Дане пошкодження має дугоподібну форму, зорієнтоване дугою в сторону бігової доріжки. Пошкодження з однієї сторони супроводжується розривом борту шини. В пошкодженому місці наявні наступні ознаки: лінія пошкодження ламана, криволінійна та невизначеної форми, наявний мінус матеріалу гуми; краї пошкодження нерівні, рвані, виступи чергуються з упадинами, повністю не суміщаються; нитки корду виступають над зв`язуючи шаром гуми, знаходяться на різному рівні від стінки пошкодження; кінці ниток мають голко видну потоншену форму, розволокнкнені; вигиб ниток у напрямку розриву; наявність усередині шини в зоні розриву вільно розташованих , розволокнених, «мітлоподібних» ниток корду каркасу; рельєф стінок верхнього шару гуми яскраво виражений, але траси на ньому відсутні; механізм розриву, що утворився в зоні контакту, характеризується слідом пробою з переходом у розрив шини, що мають зворотний напрямок щодо переміщення колеса. З внутрішньої сторони шини пошкодження за розміром частково співпадає з пошкодженням зовнішньої сторони. В пошкодженому місці з внутрішньої сторони шини сліди жову, тертя, неоднорідність поверхні відсутні. Також необхідно зазначити, що як з зовнішньої сторони шини так і з внутрішньої сторони шини відсутні ознаки, які б вказували на ту обставину, що шина деякий час рухалася по опорній поверхні без надлишкового тиску повітря (наявність темних кілець на бокових шинах). Наскрізне пошкодження внутрішньої боковини шини необхідно класифікувати як розрив, який виник при контакті шини з іншим об`єктом, що знаходився на деякій відстані від опорної поверхні з причин відсутності пошкоджень на біговій доріжці протектору шини, яка контактує з опорною поверхнею. Руйнування шини правого переднього колеса відбулося під час контакту з об`єктом, який по висоті знаходився вище опорної поверхні, вірогідніше за все з бетонним блоком в момент виїзду автомобіля за межі проїзної частини дороги, тобто під час ДТП. Також у даному висновку експерта вказано, що на момент експертного огляду рульове керування автомобіля MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] , перебуває у працездатному стані, а отже і на момент ДТП рульове керування перебувало в працездатному стані. На момент експертного огляду робоча гальмівна система автомобіля MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] , перебуває в непрацездатному стані з причин пошкодження повітряних трубопроводів живлення гальмових механізмів коліс задньої осі та правого переднього колеса. Оскільки місця пошкоджень трубопроводів знаходяться в зонах основних пошкоджень елементів підвіски правого переднього колеса та технологічного місця розташування коробки змінних передач, яка на момент огляду відірвана з місця технологічної установки, а дані механічні пошкодження деталей, вузлів та частини транспортного засобу носять аварійний характер, тобто виникли внаслідок ДТП, то непрацездатність робочої гальмівної системи автомобіля MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] , виникла під час ДТП. Відповідно до висновку експертного дослідження № 19/104-9/2д/2 від 25 січня 2021 року, що проведено судовим експертом Головим А.В. за заявою адвоката Пантюхова В.С. (а. с. 37-38 та на звороті), у дорожній обстановці водій автомобіля MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] повинен був діяти згідно вимог п. 10.1 ПДР. Технічна можливість уникнути даної ДТП для водія MAN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] встановлювалася виконанням ним вимог п. 10.1 ПДР та для чого не було будь-яких перешкод технічного характеру, які не дозволяли би йому їх виконати. У даній дорожній обстановці дії водія автомобіля MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] не відповідали вимогам п. 10.1 ПДР, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною ДТП. Згідно з висновком вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 322/08-20 від 18 вересня 2020 року (а. с. 40), власнику транспортного засобу MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] заподіяно матеріальний збиток у розмірі 476405 гривень 73 копійки. При цьому, згідно зі звітом про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 322/08-20 від 18 вересня 2020 року (а. с. 41-60), вартість відновлювального ремонту легкового автомобіля MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] , без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, на момент проведення дослідження, становить 1284824 гривні 31 копійка. Вартість в пошкодженому стані після ДТП автомобілю MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] становить 24273 гривні 08 копійок, а ринкова вартість автомобіля MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] становить 473405 гривень 73 копійки. Відповідно до акту № 322/08-20 від 18 вересня 2020 року вартість робіт експерта становлять 3500 гривень (а. с. 61), яка сплачена позивачем, підтвердженням чого є квитанція № 322/808-20 від 17 серпня 2020 року (а. с. 39). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81\~ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст.\~22\~ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Пунктом 2 постанови №\~6\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 27\~березня 1992\~року «Про\~практику розгляду\~судами цивільних\~справ за\~позовами про\~відшкодування шкоди» визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК (1540-06) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодується в повному обсязі особою, яка її завдала. Отже, підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправне діяння особи, яка її заподіяла, причинний зв`язок між ними та вину заподіювача шкоди. У правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди. При цьому, обов`язок доказування наявності шкоди та її розміру покладається на позивача, відсутність вини у заподіянні шкоди повинен довести відповідач. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Згідно з вимогами ч. ч 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 1172 ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої\~статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1\~ст. 1191 ЦК\~набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у\~постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, підтриманою у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц (провадження № 61-17948св19), від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц (провадження N 61-31268св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц (провадження № 61-11969св18). Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а сторонами не оспорено, що володільцем транспортного засобу MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] , використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є ТОВ «ТК «Брабус», яке експлуатує даний транспортний засіб в силу наявності права користування (оренди), на підставі договору оренди автомобіля від 03 листопада 2016 року. На момент події дорожньо-транспортної пригоди вказаний договір був дійсний, сторонами не розірваний, в судовому порядку не оскаржений. При цьому суд зазначає, що не бере до уваги доводи позивача щодо не перебування відповідача в момент ДТП у трудових відносинах з ТОВ «ТК «Брабус» та доводи представника відповідача адвоката Рижика Р.О. щодо відсутності доказів перебування відповідача в трудових відносинах з ТОВ «ТК «Брабус», оскільки вказані обставини встановлені постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2020 року у справі 205/5382/20 та не підлягають доказуванню в цій справі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказано, що щоб визнати відповідача неналежним, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Також ВП\~ВС у\~вказаній постанові\~зазначила про\~те,\~що визначення\~відповідачів,\~предмета та\~підстав спору\~є правом\~позивача. Натомість,\~встановлення належності\~відповідачів й\~обґрунтованості позову\~-\~обов`язком\~суду,\~який виконується\~під час\~розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 вказано, що суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 707/2-1006/2011 вказано про те, що суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначеної процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17. Яв вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зокрема до [PERSON] , який, виконуючи свої трудові обов`язки, 13 липня 2020 року о 19 годині 38 хвилин на автомобільній дорозі «Київ-Харків», на 261 км, керував автомобіля MAN 18220, реєстраційний номер [NUMBER] , який в свою чергу перебуває в оренді ТОВ «ТК «Брабус», а відтак [PERSON] є неналежним відповідачем у справі. Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивач клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.\~ З огляду\~на викладене,\~з урахуванням\~того,\~що позивачем\~пред`явлено позов\~до відповідача\~ [PERSON] ,\~який є\~неналежним відповідачем\~у справі,\~клопотання про\~заміну первісного\~відповідача належним\~відповідачем,\~чи про\~залучення до\~участі у\~справі іншої\~особи як\~співвідповідача не\~заявляв,\~суд доходить\~висновку,\~що у\~задоволенні позовних\~вимог [PERSON] \~слід відмовити у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд визнає, що позовні вимоги не доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підстави для задоволення позову відсутні, через що суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed