Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

20 вересня 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , визначивши третьою особою Чечелівський районний відділ ДМС в м. Дніпрі із вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з будинку та зняття з реєстрації (а. с. 1-4). В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що житловий будинок по [ADDRESS] раніше належав його дідусю [PERSON] , 1939 року народження, який той придбав у 1979 році. Вказує, що за пропозицією дідуся він з мамою, [PERSON] , у 1991 році переїхав на постійне проживання до дідуся, однак потім мама повернулася проживати у с. Покровське Нікопольського району, а він залишився проживати з дідусем та бабусею. У 2002 році померла його бабуся [PERSON] . При цьому, у вказаному будинку з 2004 року зареєстрований та проживає його двоюрідний брат, [PERSON] , який є відповідачем у справі. Зазначає, що дідусь був людиною похилого віку і вже самостійно не міг повністю себе обслуговувати, тому у 2018 році запропонував йому укласти з ним договір довічного утримання, оскільки його друга донька, мати відповідача на той час вже померла, а сам відповідач ніде не працював, пиячив, вживав наркотичні речовини та мав неприємності з правоохоронними органами. 15 травня 2018 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, який посвідчено нотаріусом Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Чернявською Л.Г., про що зроблено запис в реєстрі за № 2-1483. Згідно цього договору право власності на житловий будинок за реєстроване за позивачем. Стверджує, що він свої зобов`язання за договором довічного утримання виконував належним чином та, навіть згідно волі дідуся, після його смерті [INFO] , забезпечив кремацію його тіла та поховання. Разом з цим зазначає, що 15 грудня 2017 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] і вони стали проживати в будинку дідуся. Стверджу, що оскільки житловий будинок, який тепер належить йому на праві власності, складається з двох кімнат площею 24.1 кв. м., які є прохідними, в нього відсутня можливість надання житлової площі для проживання іншій особі, тобто відповідачу, що й зумовило його звернутися з даним позовом до суду. Тому прохає суд усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з будинку та зняття з реєстрації відповідача. Ухвалою суду від 09 листопада 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 17 грудня 2021 року (а. с. 24). Вказана ухвала суду надіслана учасникам справи 16 листопада 2021 року за вихідним № 24185/21-вих/2/204/2292/21 (а. с. 25). 17 серпня 2022 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представниці відповідача [PERSON] - адвокатки Бут Н.В. (а. с. 76-83), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти задоволення прозову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає про те, що відповідач народився [INFO] та з цього часу проживає та зареєстрований за адресою спірного домоволодіння. Він постійно проживав за вказаною адресою та доглядав за своїм дідусем [PERSON] до його смерті [INFO] . Вказує, що дідусь 04 листопада 2017 року навіть склав заповіт на користь відповідача, натомість про існування договору довічного утримання йому нічого не було відомо. При цьому зазначає про те, що відповідач є особою з інвалідністю 3 групи, інвалідність у нього з дитинства, по [ADDRESS] проживає з народження, іншого помешкання немає. Тому виселення відповідача у контексті пропорційності застосування такого заходу відповідно до статті 8 Конвенції має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та дій позивача, внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Виселення відповідача може призвести до негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням його майнового стану навіть оренда відповідного житла буде тягарем для нього. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 02 вересня 2022 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла відповідь позивача на відзив (а. с. 95-98), в якому він зазначає про те, що представником відповідача до відзиву надано документи, які жодним чином не спростовують його позовні вимоги і не підтверджують наявність прав відповідача на спірне житло. Зазначає, що наданий відповідачем заповіт де-юре та де-факто є скасованим, а тому посилання на нього стороною відповідача є безпідставним. Також вважає безпідставним посилання відповідача на посвідчення про встановлення йому інвалідності ІІІ групи з дитинства, оскільки це не дає йому право на обов`язкову частку у спадщині. Вказує, що відповідач постійно змінював місце свого проживання, а до діда на постійне проживання переїхав лише за кілька місяців до складання останнім заповіту. Стверджує, що посилання відповідача на вимоги ст. 116 ЖК є помилковими, оскільки відповідач не є членом його сім`ї, а тому ці норми не можуть бути застосовані. При цьому, зазначає, що в його родині очікується поповнення. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав задовольнити (а. с. 119). Відповідач [PERSON] та його представниця - адвокатка Бут Н.В., в судове засідання не з`явилися, остання надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує (а. с. 120). Представник третьої особи - Чечелівський районний відділ ДМС в м. Дніпрі, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 118), про причини неявки суд не повідомив. З урахуванням викладеного, спираючись на норми ст. ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи наданими письмовими доказами, суд доходить висновку про залишення без задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04 листопада 2017 року [PERSON] складено заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Топоровькою В.О. та зареєстрований в реєстрі за № 635 (а. с. 85), за яким останній заповів усе належне йому нерухоме майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які належать йому на день смерті [PERSON] 15 грудня 2017 року [PERSON] укладено шлюб з [PERSON] , про що складено актовий запис № 581 та, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а. с. 18). 15 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду), який посвідчений завідуючою Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Черновською Л.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 2-1483 (а. с. 9 та на звороті). За умовами п. 1 вказаного договору [PERSON] передає у власність [PERSON] належний йому на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язується забезпечувати [PERSON] утриманням довічно, а у разі втрати здоров`я також довічно доглядом. При цьому, п. 12.5 цього договору визначено, що право власності на відчужуваний будинок у набувача виникає з моменту державної реєстрації цього договору. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 127839072 від 15 червня 2018 року (а. с. 10), право власності на домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання № 2-1483 від 15 червня 2018 року зареєстроване за [PERSON] . Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 127839453 від 15 червня 2018 року (а. с. 11), 15 червня 2018 року на підставі договору довічного утримання № 2-1483 завідуючою Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Черновською Л.Г. внесено запис про обтяження № 26653435 «заборону на нерухоме майно» щодо домоволодіння [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 889, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05 травня 2021 року (а. с. 14). 15 травня 2021 року завідуючою Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори [PERSON] у зв`язку зі смертю [PERSON] знято заборону відчуження житлового будинку [ADDRESS] , про що зроблений відповідний запис в реєстрі № 2-822 (а. с. 12), що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження (а. с. 13 та на звороті). 02 серпня 2021 року начальником ВП № 6 ДРУП ГУ НП в Дніпропетровській області Тимченком В. за вихідним № 43.6/3888 надано відповідь на звернення [PERSON] від 14 липня 2021 року № 15652 (а. с. 17), з якої вбачається, що конфлікт відбувся через те, що останній перешкоджав [PERSON] в доступі до житлового будинку [ADDRESS] , на який той має право на підставі заповіту. Ознак, фактів скоєння адміністративного, кримінального правопорушення під час перевірки не виявлено. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] від 02 вересня 2021 року (а. с. 86), [PERSON] є особою з інвалідністю 3 групи з дитинства. У судовому засіданні 21 вересня 2022 року свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою відповідача та позивача, раніше працювала з їх дідусем, вони були в добрих стосунках. Вказала, що відповідач з батьками проживав у спірному будинку з народження, дідусь водив його до школи, бо він має інвалідність. Зазначила, що це була дружня сім`я. Натомість, позивач там не проживав, він постійно жив з матір`ю в Нікопольському районі, а в будинку дідуся проживав лише три роки, приблизно у 2010 році, коли навчався в технікумі, по закінченню якого повернувся до м. Нікополя. Пізніше, вже після смерті бабусі у 2018 році, позивач приїхав туди жити разом зі своєю дівчиною. При цьому, зазначила, що дідусь їй говорив про те, що [PERSON] зі своєю дівчиною харчуються окремо від нього із [PERSON] . Вказала, що позивач погано ставився до дідуся, грубо з ним розмовляв, але при цьому допомагав йому їздити в лікарю, коли той захворів. В 2020 році, коли дідусь став слабенький, він попросив сусіда допомогти йому переоформити документи на будинок, але той сказав, що не може, тому дідусь попросив про це позивача. Стверджувала, що дідусь питав позивача про документами, на що той відповідав, що все добре, а потім возив його щось підписувати, але дідусь не знав, що саме підписав та з цього приводу дуже хвилювався, казав, що склав заповіт на відповідача, який віддав на зберігання сусіду. Вони не знали, коли дідусь помер, бо ще з часу коли той захворів, [PERSON] нікого не пускав до нього, а телефон його був вимкнений. Після того, як дідусь помер, позивач перестав впускати до будинку відповідача, казав, що він є господарем. Впускав його до будинку лише тоді, коли сам перебував в ньому. Коли він йшов з дому, то відповідача з будинку виганяв. Вказала на те, що були такі випадки, коли позивач їхав на відпочинок та зачиняв будинок на замок, то відповідачу доводилося ночувати на вулиці або у сусідів. У судовому засіданні 21 вересня 2022 року свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивача та відповідача. Відповідача знає з малку, бо він ріс у неї на очах, має з ним добрі відносини, натомість з позивачем не дуже добрі стосунки. Вказала, що дідусь казав про те, що відповідач буде його спадкоємцем, що він склав на нього нотаріально посвідчений заповіт, який віддав на зберігання сусіду [PERSON] . Звідки взявся спадкоємець - позивач, невідомо. Зазначила, що спірний будинок був оформлений на діда та бабу. Коли померла бабця, дід звернувся до сусіда, який в той же час був їх кумом, з проханням допомогти оформити документи на будинок, але той був зайнятий, тому дід звернувся з даним проханням до позивача. Дід йому довірився, питав у нього щодо документів, на що той йому відповідав, що все добре. Вказала на те, що дід їй розповідав про те, що він підписав документи, але не знає, що саме підписував, бо коли питав позивача, той йому сказав, що там все правильно і щоб він підписував. Разом з цим зазначила, що після смерті дідуся, позивач заявив, що він є господарем будинку, тому коли він йшов з дому, він виганяв відповідача з будинку. Поки позивача не було вдома, про відповідача піклувалися сусіди, вони його кормили, прали його речі, поки позивач не відкриє двері та не пустить відповідача додому. Приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ця норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. При цьому, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. ЄСПЛ у своєму рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. За своєю правовою природою воно потребує регулювання з боку держави, може бути обмежено, а держава вправі вживати певних заходів втручання в право власності. При цьому в таких діях держава повинна дотримуватися усталених принципів правомірного втручання, зокрема тих, що напрацьовані ЄСПЛ, через рішення якого відбувається розуміння змісту норм Конвенції, Першого протоколу, їх практичне застосування. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний інтерес»; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Принцип «пропорційності», закріплений як загальний принцип у Договорі про заснування ЄС, вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Так, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом - статтею 310 ЦК України. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Так, ЄСПЛ у своєму рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» вказав на те, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року). ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Прокопович проти Росії» вказав на те, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. При цьому, у рішенні ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» вказано на те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх без оцінки законності такого виселення, яке фактично є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Так, позивач стверджує про те, що відповідач не проживав постійно за адресою спірного домоволодіння, а переїхав туди на постіне проживання лише за кілька місяців до складання дідом заповіту. Однак суд не примає вказані доводи позивача, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та показами свідків [PERSON] та [PERSON] . Так, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи (а. с. 83а), відповідач зареєстрований у домоволодінні [ADDRESS] з 09 травня 1996 року, тобто з дня його народження, та мешкає там по теперішній час. При цьому, судом встановлено, а сторонами у справі не оспорено, що відповідач є онуком [PERSON] , який був попереднім власником даного домоволодіння, та є двоюрідним братом позивача. Також, судом встановлено, а позивачем не оспорено, що відповідач є особою з інвалідністю ІІІ групи з дитинства, який не має іншого майна як на праві власності, так і на праві користування. Таким чином, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій позивача, внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Разом з цим, суд зазначає про те, що позивачем не надано суду жодного доказу, який би підтверджував як створення відповідачем позивачу перешкод у користуванні ним вказаним майном, так і нагальну суспільну необхідність виселення відповідача з єдиного житла, яке він має та в якому з дозволу попереднього власника постійно та відкрито проживає тривалий час (з народження). Також, слід зазначити, що приписами ст. 391 ЦК України, за своє суттю передбачено можливість власника усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, однак судом не було встановлено, що відповідач чинить будь-які перешкоди позивачу та навпаки встановлено, що позивач здійснює перешкоди відповідачу у користуванні єдиним його житлом, безпідставно виганяючи його на вулицю та зачиняючи від нього будинок. З огляду на викладене, враховуючи вищезазначені обставини справи, суд дійшов висновку про те, що відповідач набув право користування спірним житлом у будинку [ADDRESS] , згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї власника. Крім того, необхідно зазначити, що в судовому засіданні не встановлено, що відповідач вселився до спірної квартири з порушенням встановленого законом порядку, оскільки на момент вселення він був членом сім`ї, а саме доводився онуком попереднього власника. Беручи до уваги презумпцію правомірності вселення, зважаючи на те, що будинок [ADDRESS] є єдиним житлом відповідача, суд дійшов обґрунтованого висновку, що по своїй сутті втручання у право на мирне володіння майном позивача не є пропорційним визначеним цілям та за своїми наслідками призведуть до втручання у право відповідача на повагу до його житла, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, що призведе до втрати єдиного житла та надмірних витрат відповідача, отже необхідного балансу між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються не буде дотримано. Таким чином, суд дійшов переконливого висновку щодо того, що тривале проживання (з народження та до тепер) відповідача у спірному домоволодінні на сьогодні є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним йому в розумінні ст. 8 Конвенції. Виселення відповідача може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням його майнового стану, навіть оренда відповідного житла буде надмірним тягарем для нього. У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що право користування відповідачем вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції, при цьому виселення відповідача із вказаного будинку є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня.2019 по справі № 569/4373/16-ц, а також Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 15 січня 2020 року по справі № 754/613/18-ц. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. З огляду на викладе, враховуючи те, що відповідач з народження, зі згоди попереднього власника (його дідуся), є зареєстрованим та постійно проживає у домоволодінні [ADDRESS] , є особою з інвалідністю ІІІ групи з народження, іншого житла не має, приймаючи до уваги його майновий стан, відповідно до якого навіть оренда відповідного житла буде для нього надмірним тягарем, беручи до уваги відсутність будь-яких доказів його перешкоджання у користуванні спірним домоволодінням позивачу, суд дійшов обґрунтованого та переконливого висновку про те, що по своїй сутті втручання у право на мирне володіння майном позивача не є пропорційним визначеним цілям та за своїми наслідками призведуть до втручання у право відповідача на повагу до його житла, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, що призведе до втрати єдиного житла та надмірних витрат відповідача, отже необхідного балансу між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються, не буде дотримано, а відтак підстави для задоволення позову відсутні. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed