Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

Представник позивача, повноваження якого підтверджено довіреністю від 11.08.2022 року № 3084-К-Н-О, звернувся до\~Ватутінського міського\~суду Черкаської\~області з\~даним цивільним\~позовом у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.01.2006 року в розмірі 14\~018 грн. 76 коп. Ухвалою Ватутінського міського суду Черкаської області від 27.06.2021\~року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» мотивовані тим, що між сторонами 26.01.2006 року укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання [PERSON] анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, максимальний розмір якого збільшувався до 12\~000 грн. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 12.04.2022 року утворилася заборгованість у розмірі 14\~018,76 грн., з яких: 11\~957,52 грн. заборгованість за тілом кредиту, 2\~061,24 грн. заборгованість за простроченими відсотками, про стягнення якої й подано позов. Представник позивача в судове засідання не з`явився, одночасно з позовною заявою, у якості додатку до неї, долучив клопотання про розгляд судом справи за відсутності сторони позивача. У даному клопотанні також представник позивача вказав, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, а також підтримує позовні вимоги у повному обсязі, оскільки вважає, що ним надано всі необхідні докази. Відповідач 26.07.2022 року отримав ухвалу про відкриття провадження в справі та примірник позовної заяви з додатками, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 79), однак у встановлений судом строк відзив на позов не надав. Також відповідач у судове засідання не з`являвся, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності до якої долучив виписку АТ КБ «ПриватБанк» з його банківського рахунку за договором від 12.01.2006 року №\~SAMDN22000005308618 за період з 01.05.2022 року по 07.09.2022 року. У відповідності до ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою сторін у засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦПК України, крім іншого, обов`язком суду є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до змісту копії заяви від 26.01.2006 року [PERSON] виявив бажання отримати картку «Універсальна» ЗАТ КБ «ПриватБанк» з встановленням на ній кредитного ліміту в розмірі 3\~000 грн., узгодивши базову відсоткову ставку в розмірі 3% в місяць з розрахунку 360 днів у році, а також погодився з тим, що дана заява разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складають договір про надання банківських послуг (далі Договір) (а.с. 44). Представником позивача у якості додатків до вказаного позову також долучено копії Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 49-54), наказу «Про внесення змін в договірну базу по платіжним карткам, по споживчому кредитуванню і депозитні договори» від 23.08.2006 року (а.с. 55-58), та Паспорту споживчого кредиту, підписаного 26.04.2021 року [PERSON] (а.с. 45-48), а також розрахунок заборгованості [PERSON] за договором від 26.01.2006 року № б/н (а.с. 4-27), довідку про видані [PERSON] кредитні картки (а.с. 43), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки [PERSON] (а.с. 42), виписку по рахунку [PERSON] за договором № б/н за період з 12.01.2006 року по 13.04.2022 року (а.с. 28-41). Згідно наданого представником позивача розрахунку у зв`язку з порушеннями відповідачем умов зазначеного Договору станом на 12.04.2022\~року виникла заборгованість у сумі 14\~018,76 грн., з яких: 11\~957,52\~грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2\~061,24 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Положеннями ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З огляду на вказане, оскільки умови договору приєднання розробляються банком, тому повинні вони бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Також за змістом правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11.03.2015 року (справа № 6-16 цс15), згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тож умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву про надання кредиту. Виходячи з правового аналізу вказаних норм умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву-приєднання для отримання кредиту (договір). Необхідність доказування ознайомлення відповідача з конкретними Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку підтверджується також правовим висновком Верховного Суду України, зробленим у постанові від 22.03.2017 року (справа № 6-2320 цс16). Таким чином, суд вважає, що до спірних взаємовідносин неможливо застосувати положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки копія Умов та Правила надання банківських послуг, які долучено до позовної заяви представником позивача, не містять підпису [PERSON] , що свідчило б про ознайомлення саме з документом вказаного змісту. Також представником позивача не надано суду доказів про доведення до відому [PERSON] наказу від 23.08.2006 року «Про внесення змін в договірну базу по платіжним карткам, по споживчому кредитуванню і депозитні договори», копію якого долучено до матеріалів справи, що свідчить про неможливість застосування його норм до спірних взаємовідносин. Крім того, долучені до позовної заяви Умови та Правил надання банківських послуг (а.с. 49-54), наказ «Про внесення змін в договірну базу по платіжним карткам, по споживчому кредитуванню і депозитні договори» від 23.08.2006 року (а.с. 55-58), та Паспорт споживчого кредиту, підписаний 26.04.2021 року [PERSON] (а.с. 45-48), суд оцінює критично, оскільки вказані письмові докази, на відміну від інших (а.с. 44, 61-65), не містять відомостей про особу, яка їх підписала, а також їх подано у копіях, які всупереч вимог ч.ч. 4, 5 ст. 95 ЦПК України, незавірені належним чином, що свідчить про їх недопустимість, у розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України. Порядок засвідчення копій документів визначений п. 5.27 Національного стандарту України, затвердженого наказом Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 року № 55 «ДСТУ 4163-2003», відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складаються зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, про що також неодноразово в своїх постановах вказував Верховний Суд. Крім того, долучений до позовної заяви Паспорт споживчого кредиту (а.с.\~45-48), в неналежним чином завіреній копії, не можна вважати складовою Договору, укладеного між сторонами 26.01.2006 року, а також будь-яких інших встановлених ним нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, оскільки він підписаний [PERSON] лише 26.04.2021 року, та не містить жодних посилань на застосування до умов Договору від 26.01.2006 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Положеннями ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Таким чином, суд вважає доведеним, що сторони дійшли згоди щодо умов використання [PERSON] кредитних коштів позивача, в межах встановленого йому кредитного ліміту, узгодивши в заяві від 26.01.2006 року розмір базової відсоткової ставки. Водночас стороною позивача не надано суду доказів про те, що саме з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які долучені до позовної заяв, ознайомлювався [PERSON] під час підписання 26.01.2006 року заяви про отримання картки «Універсальна» ЗАТ КБ «ПриватБанк», як і доказів того, що [PERSON] погоджувався на подальшу зміну розміру відсоткової ставки в сторону її збільшення чи зменшення без узгодження її нового розміру з ним, чи те, що банківською установою [PERSON] повідомлявся про зміну розміру відсоткової ставки та можливість припинення договірних відносин, в разі незгоди з нею. Аналогічні висновки щодо спірних правовідносин викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року (справа № 342/180/17-ц). Також долучені в якості додатків до позовної заяви розрахунок заборгованості (а.с. 4-27), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] (а.с. 42), довідку про номери кредитних карток, виданих [PERSON] (а.с. 43), суд оцінює критично, оскільки вказані документи, не містять жодних відомостей про особу, яка їх підписала, що свідчить про їх недопустимість, у розумінні ч. 2 ст.\~78 ЦПК України. Аналогічний висновок щодо недопустимості вищевказаних доказів також висловлено в постанові Верховного Суду від 16.12.2020 року в справі №\~332/3299/13-ц. Розрахунок заборгованості [PERSON] станом на 12.04.2022 року за договором від 26.01.2006 року № б/н (а.с. 4-27), також підлягає критичній оцінці судом, оскільки він є документом, який власноручно створені стороною позивача з метою створення підстав для задоволення позовних вимог та повністю залежать від його волі. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Крім того, відповідно до змісту п.п. 57-59, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 року № 75, саме виписки з особових рахунків клієнтів є різновидом регістрів обліку банку на підтвердженням виконаних за операцій та сум оборотів за його дебетом і кредитом, які, крім іншого, повинні містити прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. Розрахунок заборгованості, наданий представником позивача, не є первинним обліковим бухгалтерським документом, а його зміст не відповідає Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», як наслідок, не може підтверджувати існування тих чи інших операцій. Крім того, він не містить: даних про вид договору, реквізитів розрахункових рахунків чи виду та номеру платіжної картки, на якому (якій) виникла заборгованість; не містить підпису відповідальних осіб АТ КБ «ПриватБанк» та не скріплений печаткою банку, а тому не може бути належним та допустимим доказом у справі. Верховний Суд зробив аналогічний висновок про неналежність доказу розрахунку заборгованості, зробленого АТ КБ «ПриватБанк» у справах вказаної категорії, про що вказано у постанові від 30.01.2018 року в справі №\~161/16891/15-ц, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами під час ухвалення рішення, та, як наслідок, не може ігноруватися судом апеляційної інстанції. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки представником позивача не підтверджено, що загальний розмір заборгованості, який вказано в даному розрахунку, та його складові, є узгодженим з відповідачем, суд вважає, що відсутні підстави, передбачені ч. 1 ст. 82 ЦПК України, для звільнення АТ КБ «ПриватБанк» від доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог, зокрема і в частині заборгованості за кредитом. Суд, дослідивши виписку по рахунку [PERSON] за договором №\~б/н станом на 13.04.2022 року (а.с. 28-41) встановив, що за період часу з 26.01.2006 року по 13.04.2022 року особисто [PERSON] , а також в його інтересах третіми особами, внесено на картковий рахунок грошові кошти на загальну суму 130\~959,6 грн., а фактично відповідачем використано грошові кошти на загальну суму 104\~581,85 грн. (з урахуванням комісій банку за проведення платежів). З огляду на вказане, відповідно до даного представником позивача розрахунку вбачається, що станом на 13.04.2022 року сума заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» за тілом кредиту фактично відсутня, натомість наявна переплата в розмірі 26\~377,75 грн. (130\~959,6 104\~581,85). Відповідно до даної виписки також вбачається, що позивачем за весь час кредитних взаємовідносин нараховано [PERSON] 37\~509,03 грн. в якості відсотків за використання кредитних коштів. Водночас у період часу з серпня 2015 року по квітень 2022 року відсотки нараховувалися за ставкою, що перевищує ту, яка узгоджену сторонами: за період з серпня 2015 року по листопад 2015 року нараховано відсотки за використання кредитного ліміту за ставкою 3,6% в сумі 153,62 грн. (за ставкою 3% було б 128,02 грн.); за період з грудня 2015 року по серпень 2016 року нараховано відсотки за використання кредитного ліміту за ставкою 3,5% в сумі 1\~591,43 грн. (за ставкою 3% було б 1\~364,08 грн.); за період з вересня 2016 року по серпень 2020 року нараховано відсотки за використання кредитного ліміту за ставкою 3,5% в сумі 17\~120,64 грн. (за ставкою 3% було б 14\~674,83 грн.); за період з вересня 2020 року по квітень 2022 року нараховано відсотки за використання кредитного ліміту за ставкою 3,4% в сумі 8\~380,06 грн. (за ставкою 3% було б 7\~394,17 грн.). Таким чином, позивачем безпідставно завищено суму відсотків за використання [PERSON] кредитних коштів на 3\~684,11 грн. (153,62 128,02) + (1\~591,43 1\~364,08) + (17\~120,64 14\~674,83) + (8\~380,06 7\~394,17). З урахуванням вказаного, суд вважає, що розмір відсотків нарахованих [PERSON] за використання кредитних коштів, відповідно до узгодженої сторонами базової відсоткової ставки в розмірі 3% в місяць з розрахунку 360 днів у році, фактично становить 33\~824,92 грн. (37\~509,03 3\~684,11). Крім того, за вищевказаний період кредитних взаємовідносин сторін позивачем нараховано та стягнено з [PERSON] пеню в розмірі 100 грн., відсотки за прострочення за кредитом 43,81 грн., штраф за прострочку 200\~грн., а також комісію за обслуговування (членський внесок) за період часу з листопада 2015 року по листопада 2021 року, щомісячно по 100 грн., на загальну суму 1\~420 грн. Водночас нарахування позивачем [PERSON] грошових зобов`язань в якості пені, відсотків за прострочення за кредитом, штрафу за прострочку загальна сума яких становить 343,81 грн., з подальшим списанням цих коштів з його карткового рахунку, та включення їх залишку до складу заборгованості, є безпідставним, як і нарахування відповідачу щомісячної комісії по 100 грн. за обслуговування (членський внесок) в період часу з листопада 2015 року по листопада 2021 року на загальну суму 1\~420 грн., оскільки відповідно до вищевикладених висновків суду, сторонами не було узгоджено ні розміру комісії за обслуговування кредиту, ні виду та розміру штрафних санкцій (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язань клієнтом, а також черговість погашення таких боргових зобов`язань. З огляду на вказане вбачається, що кошти, які вносились [PERSON] на кредитний картковий рахунок, протиправно списувались позивачем на погашення пені, штрафу, відсотків за прострочення розмір та застосування яких з ним не узгоджено, а також з урахуванням розміру відсотків за узгодженою сторонами базовою ставкою 3%, суд вважає доведеною суму заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 7\~447,17\~грн. (33\~824,92\~ 26\~377,75). Водночас відповідно до виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 06.11.2022 року по картковому рахунку [NUMBER] за договором SAMDN22000005308618 [PERSON] упродовж травня-листопада 2022 року з метою погашення заявленої в позовній заяві заборгованості внесено 6\~970,92 грн., що свідчить про добровільне виконання зобов`язання з погашення заборгованості в спірних кредитних правовідносинах. З огляду на вказане, суд задовольняє позовні вимоги частково з урахування суми добровільно сплаченого відповідачем боргового зобов`язання, тобто до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом залишається 476,45 грн. (7\~447,17 6\~970,72). Згідно змісту ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тож обґрунтування наявності таких обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає принципу справедливості розгляду справи судом, встановленому ст.\~6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. З огляду на вказане, доводи представника позивача, викладені у позовній заяві, а також додатки долучені до неї, не підтверджують в повному обсязі заявлені позовні вимоги, що є підставою для часткового їх задоволення. Задовольняючи позовні вимоги частково з вищевказаних підстав, суд враховує, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принципи, пов`язані з належним здійсненням правосуддя, положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суди зобов`язано давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Рішення в справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 року, Рішення в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року). Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас з урахуванням того, що відповідачем в ході судового розгляду фактично визнано частину позовних вимог та вчинено дії на погашення заборгованості за кредитом в розмірі 6\~970,72 грн., суд вважає, що наявні підстави для стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» судових витрат на сплату судового збору в розмірі 1\~314 (одна тисяча триста чотирнадцять) грн. 93 коп., що відповідає частині обґрунтованих позовних вимог в розмірі 7\~447,17 грн. із загальної ціни позову 14\~018,76 грн., що становить (53%). На підставі викладеного,

Outcome: partial