Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

17.11.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд: виділити [PERSON] Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 0,1990 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: 3222485801:01:011:5440 відповідно до № 1 варіанту розподілу земельної ділянки висновку судового експерта № 03-01/21 від 26.02.2021 року, виділити [PERSON] 43/100 частки у житловому будинку з господарськими спорудами під номером [ADDRESS] відповідно до варіанту № 2 розподілу житлового будинку з господарськими спорудами відповідно до висновку експерта № 03-01/21 від 26.02.2021 року та стягнути судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент подання позовної заяви позивачу [PERSON] належить Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 0,1890 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: 3222485801:01:011:5440 та Ѕ частини житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом зареєстрованого в реєстрі за № 2-1596 від 13.10.2020 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 228035264, Свідоцтвом про право на спадщину за законом зареєстрованого в реєстрі за № 2-1583 від 13.10.2020 року, Свідоцтвом про право на спадщину за законом зареєстрованого в реєстрі № 2-1593 від 13.10.2020 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 281471022 від 27.10.2021 року. В досудовому порядку з відповідачем виділити в натурі Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 0,18890 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: 3222485801:01:011:5440 та Ѕ частини житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] неможливо. Позивач не має змоги користуватися своїми частками земельної ділянки та житлового будинку в повному обсязі. Позивач за власні кошти замовила будівельно-технічну та земельно-технічну експертизи, а також отримала висновок судового експерта № 03-01/21 від 26.02.2021 року. Відповідно до даного Висновку судового експерта № 03-01/21 від 26.02.2021 року, судовим експертом запропоновано два варіанти розподілу земельної ділянки та два варіанти розподілу житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами. На підставі цього позивач вказувала, що враховуючи принцип існуючого користування житловим будинком, позивач вважає, що доцільно провести виділення у натурі Ѕ частини житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами під [ADDRESS] за другим варіантом розподілу відповідно до висновку судового експерта № 03-01/21 від 26.02.2021 року. Позивач вважає за доцільне здійснити розподіл земельної ділянки за варіантом № 1 розподілу земельної ділянки. Вказувала, що поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] на Ѕ та Ѕ частини з урахуванням фактичного користування приміщення і житловому будинку неможливий, але можливий з відхиленням від ідеальних часток. 10.01.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито загальне позовне провадження у справі. 09.02.2022 року відповідачем через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву в якому він вказав, що проти позову заперечує у зв`язку з тим, що позовні вимоги є незрозумілими, викладенні не коректно, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначав, що з позовних вимог не зрозуміло, що саме хоче позивач чи виділу тільки своєї частки у натурі чи поділу житлового будинку та земельної ділянки між двома співвласниками. В своєму позові позивач посилається на дві різні за своєю суття норми Цивільного Кодексу України. А саме, посилається на ст. 364 ЦК України, якою передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. А також на ст. 367 ЦК України, якою передбачено, що майно, яке є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. При цьому посилається на норми ст. ст. 183, 358, 364 ЦК України вказує на свій висновок, що виділ (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній із сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Крім того, відповідач звертав увагу суду на те, що позивач не вказує, які саме приміщення вона просить їй виділити. Посилання тільки на дату та номер висновку експерта є недостатнім, так як висновок експерта залишається у справі і не може бути невід`ємною частиною рішення суду. Відповідач також зазначав, що при такому виділі змінюється частка позивача у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а відповідно і частка відповідача, має місце компенсація в різниці часток. Ці питання також повинно бути предметом розгляду, адже змінюють частки співвласників у праві власності на житловий будинок, які зареєстровані у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (по Ѕ ч). Також відповідач звертав увагу суду на те, що і по першому і другому варіанту поділу житлового будинку та господарських будівель, деякі з господарських будівель та споруд залишаються у спільному користуванні (діляться по Ѕ частині). А виділ чи поділ майна передбачає припинення права спільної часткової власності при виділі (поділі) у натурі частки майна. 16.08.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на момент подання позовної заяви позивачу [PERSON] належить Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 0,1890 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: 3222485801:01:011:5440 та Ѕ частини житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом зареєстрованого в реєстрі за № 2-1596 від 13.10.2020 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 228035264, Свідоцтвом про право на спадщину за законом зареєстрованого в реєстрі за № 2-1583 від 13.10.2020 року, Свідоцтвом про право на спадщину за законом зареєстрованого в реєстрі № 2-1593 від 13.10.2020 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 281471022 від 27.10.2021 року. Згідно висновку експерта № 03-01/21 від 26.02.2021 року за результатами проведення будівельно-технічного та земельно-технічного дослідження, експертом визначено два варіанти розподілу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] та два варіанти розподілу земельної ділянки по [ADDRESS] . На розгляд експерта були надані наступні матеріали: копія Державного акту на право приватної власності на землю - на 2 аркушах, копія Свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 13.10.2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1538 на 1 аркуші, копія Свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 13.10.2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1593 на 1 аркуші, копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, інд. № 228038224, сформовано 13.10.20220 року на 1 аркуші; копія Свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 13.10.2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1596 на 1 аркуші, копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, інд. № 239184882, сформованого 29.12.2020 року. У вище зазначеному висновку зазначено, що поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] на Ѕ та Ѕ частини, з урахуванням фактичного користування приміщеннями в житловому будинку, неможливий, але можливий з відхиленням від ідеальних часток співвласників. Відповідач [PERSON] з висновком експерта № 03-01/21 від 26.02.2021 року не погодився. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України. Так, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про поділ спільного майна або виділ з нього частки. У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено також ст. 41 Конституції України, відповідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України та ч. 1 ст. 86 ЗК України, є спільною частковою власністю. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Наведені вище норми гарантують кожному із співвласників право на поділ (виділ) в натурі того майна, яке знаходиться у їх спільній частковій власності і після здійснення якого, право спільної власності припиняється, кожен із співвласників набуває право особистої приватної власності на майно, що утворюється в результаті його поділу (виділу), і зміст якого проявляється, перш за все, у здійсненні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження майном за своєю волею, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. Відповідні роз`яснення щодо порядку проведення поділу містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок". Зокрема, в п. 7 зауважено, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Згідно з висновком Верховного Суду України у постанові від 03.04.2013 року у справі № 6-12цс13 норма ст. 358 ЦК регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком чого є припинення права спільної часткової власності. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються на об`єкт самостійної власності кожного з них. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Верховний Суд України в п. 7 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив судам, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Касаційний цивільний суд роз`яснив, що за змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частці в праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна. Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт. Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна, утворюється два самостійних об`єкта майна. ВС вказав, що аналіз змісту статей 356, 367, 364 ЦК України свідчить, що поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. Так, при поділі майно, що знаходиться у спільній частковій власності, розподіляється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. Натомість при виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється (постанова від 06.10.2021 року у справі № 336/1136/19). Відповідно до абз. 1 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 року, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України, слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання не співмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під не співмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 03.04.2013 року, справа № 6-12цс13, а також постанові від 23.01.2019 року у справі № 757/24164/17-ц. Однак, в даній справі, суд позбавлений можливості стягнення грошової компенсації, в зв`язку з неможливістю визначення її дійсного розміру. Згідно висновку експерта № 03-01/21 від 26.02.2021 року оцінка проводилася із застосуванням бази, що відповідає не ринковій вартості, що не може бути прийнято судом. Згідно вимог ч. 1 ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Верховний Суд України в п. 7 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив судам, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. В абз. 4 п. 7 та п. 8 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» Пленум Верховного суду України роз`яснив, що при поділі жилого будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Оскільки, після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України, право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них». Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із частиною другою статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову щодо виділення [PERSON] 43/100 частки у житловому будинку з господарськими спорудами під номером [ADDRESS] відповідно до варіанту № 2 розподілу житлового будинку з господарськими спорудами згідно варіантів поділу запропонованих висновком експертизи № 03-01/21 від 26.02.2021 року, оскільки за жодним з них не можливо виділити відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру часток сторін у праві спільної часткової власності. Вимоги щодо виділення відповідної частки відповідачу, позивачем заявлено не було. Крім того у суду відсутня можливість присудження грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась, так як з наданої позивачем експертизи не можливо встановити ринкову вартість спірного будинку та відповідно господарських споруд. Під час розгляду справи позивачем не було заявлено клопотання щодо призначення судової експертизи. Щодо вимог позову про проведення поділу та виділення позивачці у власність Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 0,1990 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: 3222485801:01:011:5440 відповідно до варіанту № 1 розподілу земельної ділянки висновку судового експерта № 03-01/21 від 26.02.2021 року, то позивачем належно не обґрунтовано вказані вимоги. Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що "відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій на наведене уваги не звернули, не врахували, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється" (Постанова ВС від 28.07.2021 року у справі № 310/7011/17, провадження № 61-7153св20). У справі, що розглядається, [PERSON] пред`явила позовні вимоги саме про виділ належної їй частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку за правилами статті 364 ЦК України, оскільки просить суд провести їх поділ в натурі та виділити їй належну частку. Позовних вимог про поділ нерухомого майна в натурі між сторонами в порядку статті 367 ЦК України не заявляла. Установивши, що земельна ділянка площею 0,1990 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: 3222485801:01:011:5440 належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, суд, з огляду на те, що виділ частки в цьому майні лише для позивачки є неможливим, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині також. За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених встановлених статтею 82 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В даному випадку, оцінюючи висновок за результатами проведення висновку експерта № 03-01/21 від 26.02.2021 року слід зазначити, що суд критично ставиться до вказаного доказу, оскільки при поділу будинку в натурі ділиться житлова площа будинку, і пропорціональне їй - нежитлова площа будинку. У висновку експерта нема розрахунку цього. Також, поділ проведений тільки за фактичним користуванням, без розрахунку ідеальних часток сторін. Не зазначена вартість житлової частини будинку та нежитлової відповідно. Під час поділу будинку в натурі діляться також і господарські будівлі, що розташовані на земельній ділянці. Експертом при виготовленні висновку не були враховані вказані обставини. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Висновок за результатами проведення висновку експерта № 03-01/21 від 26.02.2021 року, не може бути в даній цивільній справі прийнятий судом, як належний, допустимий та достовірний доказ обставин, які стали підставою для визначення варіантів поділу спірного майна. Враховуючи викладене, ненадання позивачем належних та допустимих доказів, на підтвердження обставин вказаних в позові, не дає суду підстав для задоволення позовних вимог. Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови, часткової відмови в позові судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed