Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

12 січня 2022 року УПРАВЛІННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ НАСЕЛЕННЯ АДМІНІСТРАЦІЇ ІНДУСТРІАЛЬНОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИзвернулося до суду із позовом до [PERSON] «Про стягнення надміру виплаченої допомоги», на обґрунтування якого позивач зазначив, що відповідач з 01.07.2008 року перебувала на обліку в їх Управлінні та отримувала державну допомогу на дітей одиноким матерям в період з 01.11.2019 року по 30.04.2020 року. Строк виплати допомоги у [PERSON] закінчився в квітні 2020 року. З 01.05.2020 року по 31.07.2020 року відповідачу допомога була продовжена автоматично на період карантину. Оскільки відповідач з 01.07.2020 року не звернулася із заявою та декларацією для призначення допомоги у встановлений Постановою Кабінету Міністрів України № 632 від 22.07.2020 року (зі змінами і доповненнями) строк, виникла переплата допомоги на дітей одиноким матерям за період з 01.07.2020 року по 31.07.2020 року у розмірі 3997,00 гривень. Про факт неправомірно отриманої допомоги [PERSON] було повідомлено листом за вихідним № 10-29/5820/4-02/21 від 06.08.2021 року із зазначенням реквізитів рахунку для повернення бюджетних коштів. Проте на теперішній час незаконно отримані бюджетні кошти нею не повернуті, а тому просили стягнути з [PERSON] на їх користь надміру виплачену допомогу на дітей одиноким матерям внаслідок зловживання з боку відповідача у сумі 3997 гривень 00 копійок (а. с. 1 -3). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 15.02.2022 року у складі судді Мащенко С. В., позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження (а. с. 24 - 28). 02.09.2022 рок, ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області у цій справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду (а. с. 38 - 42). Представник позивача - УПРАВЛІННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ НАСЕЛЕННЯ АДМІНІСТРАЦІЇ ІНДУСТРІАЛЬНОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ - Сушкова О. М. у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, однак надала заяву, зареєстровану під вхідним № 2261/22-вх від 01.09.2022 року, з проханням справу розглянути за її відсутності, зазначивши, що позов підтримує в повному обсязі й просить його задовольнити, заперечень проти ухвалення заочного рішення не надала (а. с. 35, 36, 50, 51). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була сповіщена своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала (а. с. 50, 58). Відповідно до змісту частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, а згідно з частиною 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у представника позивача свідчить відповідна заява, долучена до матеріалів справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, й відповідач повторно не з`явився у судове засідання, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд вирішив можливим справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечував позивач. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади, та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного та повноважного суду. Суд на підставі приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Відповідно до заяви, зареєстрованої під № 1921/4 від 07.11.2019 року, [PERSON] звернулася до органу праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради з клопотанням про призначення допомоги на дітей одиноким матерям на період з 01.11.2019 року по 30.04.2020 року, зазначивши що перепон для отримання такої допомоги не має (а. с. 4 - 5). З декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, наданої [PERSON] за період з 01.09.2019 року по 31.10.2019 року, зазначено, що вона не працює, трудової книжки не має, інших видів доходів не отримує (а. с. 6 - 7). Відповідно до рішення УПСЗН Індустріального району ХМР від 08.11.2019 року, [PERSON] було призначено допомогу сім`ям з дітьми, на період з 01.11.2019 року по 30.04.2020 року в сумі 3817,00 гривень (а. с. 8). Розпорядженням УПСЗН Індустріального району ХМР від 09.04.2020 року [PERSON] було продовжено строк виплати допомоги одиноким матерям (з урахуванням доходів) до 01.06.2020 року (а. с. 9). Крім того, розпорядженням УПСЗН Індустріального району ХМР від 18.05.2020 року [PERSON] було продовжено строк виплати допомоги одиноким матерям (з урахуванням доходів) (а. с. 9). Також, розпорядженням УПСЗН Індустріального району ХМР від 22.06.2020 року [PERSON] було продовжено строк виплати допомоги одиноким матерям (з урахуванням доходів) (а. с. 10). За вихідним № 10-29/5820/4-02/21 від 06.08.2021 року Управління праці та соціального захисту населенні адміністрації Індустріального району Харківської міської ради звернулося до [PERSON] з повідомленням про необхідність повернути переодержану державну допомогу на дітей одиноким матерям за липень 2020 року, яка була нарахована автоматично, в сумі 3997,00 гривень (а. с. 11). Відповідно до довідки, складеної заступником начальника управління з питань призначення та виплати соціальних допомог та компенсацій Мельниковою М. М. , начальником відділу Зимницькою М. В. та головним спеціалістом Смольською Н. М. , [PERSON] знаходиться на обліку в Управлінні соціального захисту населення адміністрації Індустріального району і отримувала допомогу на дітей одиноким матерям, та за липень 2020 року розмір переодержаної допомоги дорівнює 3997,00 гривень. Залишок переодержаної допомоги станом на 22.12.2021 року сягає 3997,00 гривень (а. с. 12). Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно із частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що вони за своєю правовою природою є цивільно-правовими і їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» № 2811-ХІІ від 21.11.1992 року (в редакції Закону України № 2334-ІІІ від 22.03.2001 року) (із змінами та доповненнями), а також Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001 року (із змінами та доповненнями). Отже, Україна, як визначено у статті 1 Основного Закону нашої Держави, є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Крім того, з огляду на зміст частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами 1 і 2 статті 3 Конвенції про права дитини, учиненої 20.11.1989 року та ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Відтак, громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Таким випадком, зокрема, є той, що передбачений Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» № 2811-ХІІ від 21.11.1992 року (в редакції Закону України № 2334-ІІІ від 22.03.2001 року) (із змінами та доповненнями), оскільки цей Закон, як визначено у його преамбулі, встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення. Так, відповідно до припису статті 1 наведеного законодавчого акту, громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. Статтею 3 цього Закону перелічені види державної допомоги сім`ям з дітьми, якою серед інших є і допомога на дітей одиноким матерям (пункт 5 статті). Підстави надання такої допомоги, умови її призначення, розміри а також умови, за яких виплата допомоги на дітей одиноким матерям припиняється або призупиняється регламентуються розділом V-A Закону. Отже, на підставі положень статті 18-1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини. Такий вид допомоги, як роз`яснює припис частини 1 статті 18-2 Закону, призначається за наявності витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідки про народження, виданої виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) ради, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України, або документа про народження, виданого компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку. При цьому, допомога на дітей одиноким матерям призначається незалежно від одержання на дітей інших видів допомоги, передбачених цим Законом (частини 2 зазначеної статті). Натомість як обумовлює частини 4 статті 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми встановлюється Кабінетом Міністрів України. Одночасно із цим й частини 3 статті 18-2 зазначеного законодавчого акту констатує, що для призначення, виплати та припинення виплати допомоги на дітей одиноким матерям додатково застосовуються умови призначення, виплати та підстави для припинення виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак, зазначене питання слід розв`язувати на підставі приписів пунктів 33 - 38 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001 року (із змінами та доповненнями), оскільки саме ці норми вказаного підзаконного нормативно-правового акта присвячені умови призначення і виплати державної допомоги на дітей одиноким матерям. За змістом пункту 35 Порядку для призначення допомоги на дітей одиноким матерям слід подати такі документи: 1) заяву про призначення допомоги; 2) декларацію про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги; 3) довідку про доходи у разі зазначення в декларації доходів, інформація про які відсутня в ДПС, Пенсійному фонді України, фондах соціального страхування тощо; 4) витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини або довідку про народження, видану виконавчим органом сільської, селищної, міської ради, із зазначенням підстави для внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України, або виданий компетентним органом іноземної держави документ про народження, в якому відсутні відомості про батька, за умови легалізації такого документа в установленому законодавством порядку; 5) копію свідоцтва про народження дитини. Відповідно до абзацу 2 пункту 36 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми допомога на дітей одиноким матерям виплачується протягом шести календарних місяців. Також згідно з абзацом 8 пункту 35-2 цього ж нормативно-правового акту, кожним наступним зверненням вважається повторне подання заяви та декларації у строк, який не перевищує шести календарних місяців після припинення виплати раніше призначеної допомоги. Отже, за загальним правилом особа, яка має право на отримання зазначеного виду державної допомоги, повинна вчиняти відповідні активні дії задля продовження її отримання після спливу шестимісячного строку, на який таку допомогу було призначено. Разом з тим, з зазначеного правила законодавчо зроблено виключення у відповідності до приписів чинного законодавства щодо автоматичної пролонгації таких виплат на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Натомість, абзацом 2 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 632 від 22.07.2020 року «Деякі питання виплати державної соціальної допомоги (із змінами та доповненнями» визначено, що з 01.07.2020 року призначення і виплата державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та допомоги на дітей одиноким матерям особам, у яких закінчився строк таких виплат у березні - червні 2020 року, здійснюється лише після подання нової заяви з необхідними документами та декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги. З огляду на вищевикладене та ураховуючи, що кінцевий строк отримання відповідачем призначеної державної допомоги спливав у квітні 2020 року, тому їй слід було з 01.07.2020 року подати нову заяву з необхідними документами та декларацією про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги. Відтак, зазначені дії [PERSON] вчинені не були й нею дійсно безпідставно отримано державну соціальну допомогу на дітей одиноким матерям у липня 2020 року в сумі 3997,00 гривень. Проте законодавець пунктом 49 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми обумовив, що особи, яким виплачується державна допомога сім`ям з дітьми, зобов`язані повідомляти органам соціального захисту населення про зміну всіх обставин, які впливають на виплату такої допомоги (зміни у складі сім`ї, перевищення середньомісячного сукупного доходу сім`ї тощо). Якщо отримувачам такої державної допомоги, якими подано документи із свідомо неправдивими відомостями, не подано відомостей про зміни у складі сім`ї, приховуються обставини, які впливають на призначення і виплату допомоги, було надміру виплачено суми допомоги, органи соціального захисту населення: -визначають обсяг коштів, які підлягають поверненню, з місяця призначення державної допомоги сім`ям з дітьми та встановлюють строки їх повернення залежно від матеріального стану сім`ї; -повідомляють отримувачу державної допомоги сім`ям з дітьми про обсяг коштів, які підлягають поверненню, та строки їх повернення. У разі неможливості добровільного повернення або утримання коштів, які підлягають поверненню, такі кошти стягуються в судовому порядку. Усе наведене свідчить про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли внедоговірні зобов`язання, викликані безпідставним набуттям майна [PERSON] за рахунок держави від імені якої у цьому випадку як «потерпілий» виступає позивач - УПРАВЛІННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ НАСЕЛЕННЯ АДМІНІСТРАЦІЇ ІНДУСТРІАЛЬНОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ. До такого висновку суд приходить з огляду на те, що наявні усі умови задля існування такого зобов`язання: 1)у відповідача збільшилось майно у виді грошових коштів в сумі 3997,00 гривень; 2)на вказану суму втрачено майно державою в особі позивача; 3)існує причинний зв`язок між збереженням майна відповідачем і відповідно втратою майна позивачем на підставах безпосереднього припису чинного законодавства тощо; 4)відсутність достатньої правової підстави для збереження майна відповідачем за рахунок позивача. Зазначаючи про це, суд усвідомлює, що чинним законодавством України під майном розуміється узагальнене поняття, яким позначається уся сукупність матеріальних благ та обтяжень, які можуть бути об`єктом цивільних правовідносин. Відтак, виходячи з приписів статей 190 - 193 цивільного кодифікованого закону України грошові кошти вважаються майном. Частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Одночасно з цим, як роз`яснює частини 2 і 3 цієї ж статті, положення глави 83 цивільного кодифікованого акту України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події і застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Звідси вбачається практично важливий висновок про те, що у тих випадках, коли безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, у нашому випадку відповідача у справі, то провинна останнього правового значення не має Змістом зобов`язань, що виникають внаслідок безпідставного набуття за рахунок іншої особи без достатніх правових підстав, є право потерпілої особи (кредитора) вимагати від набувача майна (боржника) повернення безпідставно набутого або збереженого майна і відповідний обов`язок боржника виконати цю вимогу й повернути безпідставно набуте майно. Тому в силу положень частини 1 стаття 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Разом з тим, положенням пункту 1 частини 1 стаття 1215 цього ж кодифікованого акта визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. З огляду на таке, не повинна бути повернута сума надмірно перерахованої (виплаченої) державна соціальна допомоги, якщо позивач здійснив виплату добровільно та без рахункової помилки з його боку і недобросовісності з боку відповідача як набувача такої допомоги. На аналогічній правовій позиції стоїть і Верховний Суд України у своїй постанові, прийнятій 02.07.2014 року в межах справи № 6-91цс14, й Верховний Суд у своїй постанові, прийнятій у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі з єдиним унікальним № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18). Зважаючи на наведене, недобросовісність може проявлятися і у несумлінному ставленні до виконання власних обов`язків, визначених чинним законодавством, зловживанні правом у власних інтересах або в інтересах третіх осіб тощо. Саме таке має місцем у цьому випадку, оскільки відповідач скористалась приписом закону щодо автоматичної пролонгації виплат внаслідок запровадження карантину у період з травня по липень 2020 року включно та свідомо не здійснила активних дій щодо надання інформації, необхідної задля продовження нарахування чи припинення виплат наданої їй допомоги як одинокій матері з неповнолітніми дітьми, а тому кошти, виплачені їй за липень 2020 року в сумі 3997,00 гривень підлягають поверненню, а тому їх слід стягнути за рішенням суду. Ухвалюючи рішення, суд виходить з приписів частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Статтею 129 Основного Закону нашої Держави визначені основні засади судочинства, однією з яких, з огляду на зміст пункту 3 частини 2 вказаної норми права, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості. Аналогічні за своїм правовим змістом норми містяться й у частинах 1 і 3 статті 12, а також частині 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України. Отже, нормативно закріплений принцип змагальності сторін полягає у прояві змагальної ініціативи та активних дій усіх осіб, які беруть участь у справі. Саме цей принцип забезпечує повноту дослідження судом обставин кожної судової справи. Відтак, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом. Як обумовлено пунктом 2 частини 1 статті 43 та частиною 1 статті 49 цивільного процесуального кодифікованого закону України учасники справи, зокрема, сторони у цивільній справі, користуються рівними процесуальними правами щодо подання доказів, участі у їх дослідженні та у доведеності перед судом їх переконливості. Вони зобов`язані самостійно визначити коло фактів, на які слід посилатись як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також доказів, що містять інформацію про предмет доказування у справі, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, відповідач своїм правом не скористався, доказів щодо відсутності в її діях недобросовісності не надала, а тому виходячи з засад змагальності сторін у справі, свободи у наданні ними своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, ураховуючи усе вищенаведене, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача надміру виплачену допомогу на дітей одиноким матерям, внаслідок зловживання з боку відповідача, у сумі 3997,00 гривень. Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених ним і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved