Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати однокімнатну квартиру [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] на [PERSON] та поділити вказану квартиру між співвласниками в рівних частках. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що приблизно в жовтні 1999 року [PERSON]. познайомилася з [PERSON] , а в листопаді того ж року вони почали проживати разом однією сім`єю. Деякий час вони спільно проживали у квартирі батьків [PERSON] , а в 2001 році за спільні кошти, які тривалий час разом збирали, придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] , та оформили право власності на неї за [PERSON] . Позивач зазначає, що вона з 1995 року працює в системі державної податкової служби, отримує стабільну заробітну плату і на час купівлі квартири мала певні заощадження. Також, 3 000,00 доларів США на придбання спільної квартири дали її батьки. Оскільки вони любили один одного, мали намір разом проживати все життя, у них не виникало питань з приводу оформлення права власності на придбану квартиру, оскільки, навіть не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі на той час, вони вважали себе подружжям та спільно облаштовували свою квартиру. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований у 2015 року, а [INFO] [PERSON] помер. Звернувшись до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а саме вказаної вище квартири, як єдиний спадкоємець до майна померлого, приватним нотаріусом повідомлено [PERSON] , що син [PERSON] від попереднього шлюбу - [PERSON] , також подав приватному нотаріусу заяву про прийняття спадщини, а тому відповідно її частка у спадковому майні становить лише Ѕ частки квартири, що позивач вважає несправедливим, оскільки спадкова квартира придбана нею та спадкодавцем [PERSON] спільно та є спільним сумістим майном подружжя, у зв`язку з чим змушена була звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 12 січня 2022 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Паламарчука М.Ф., надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечував з приводу задоволення позову з таких підстав. Представник відповідача заперечує щодо доводів позивачки, що вона спільно проживала з [PERSON] ще у 1999 році у батьків останнього, оскільки в цей час [PERSON] проживав у належній йому квартирі за адресою: [ADDRESS] , та перебував у відносинах з іншою жінкою - [PERSON] батьки [PERSON] проживали у своєї дочки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У 2001 році [PERSON] вирішив продати належну йому квартиру та придбати нову, яка була б територіально ближчою до квартири, у якій проживали його батьки, та придбав квартиру [ADDRESS] . Коштів від продажу квартири було достатньо для придбання нової. Крім того, між членами сім`ї [PERSON] існувала домовленість, що на придбану квартиру [PERSON] в подальшому складе заповіт на свого сина [PERSON] . Не заслуговують, на думку представника відповідача, і доводи позивачки щодо того, що [PERSON] не спілкувався зі своїм сином. Крім того, представник відповідача звертає увагу суду і на те, що за життя [PERSON] не склав заповіт на позивача, в спірній квартирі вона не була зареєстрована, що свідчить про те, що [PERSON] не мав наміру, щоб квартира перейшла у власність позивачки. Посилання [PERSON] на те, що вона купувала у квартиру побутову техніку та інші побутові речі, не є свідченням того, що дана квартира перебувала у її власності. 12 січня 2022 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Паламарчука М.Ф., надійшов зустрічний позов до [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бублик Т.В., про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бублик Т.В., про визнання права власності на майно в порядку спадкуваня за законом, до розгляду. В обґрунтування даного позову представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Паламарчук М.Ф., зазначає, що [INFO] помер батько [PERSON] - [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: на квартиру [ADDRESS] . У встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Інший спадкоємець до майна померлого - його дружина [PERSON] порушує його право на набуття спадкового майна у встановлений законом спосіб, оскільки не прибула у день видачі свідоцтва про право на спадщину до нотаріуса та не надала нотаріусу правовстановлюючих документів на квартиру. У зв`язку з цим, представник позивача просить суд визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] та зобов`язати державного реєстратора зареєструвати право власності на Ѕ частину квартири, змінивши відомості в адресі квартири з [ADDRESS] , та видати [PERSON] витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року витребувано у Комунального підприємства Київської міської ради «Київське бюро технічної інвентаризації» належним чином завірену копію договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , яка була відчужена у період березень-квітень 2001 року. 27 січня 2022 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Михальченка В.В., до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача заперечує щодо наведених у відзиві обставин. 22 лютого 2022 року представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Михальченко В.В., подав відзив на зустрічний позов, в якому вказав, що [PERSON] не заперечує того факту, що [PERSON] має право отримати за законом частку у спадковому майні після смерті його батька [PERSON] , єдине спірне питання між ними було з приводу розміру його частки у спадковому майні, і це питання вирішиться в результаті розгляду первісного позову. Представник відповідача вважає, що в даних правовідносинах відсутній предмет спору, а тому провадження за зустрічним позовом підлягає закриттю з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бублик Т.В., про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні та поділ майна, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бублик Т.В., про визнання права власності на майно в порядку спадкуваня за законом, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним [PERSON] - адвокат Черничко В.В., первісний позов підтримав, просив його задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеному у позову. З приводу задоволення зустрічного позову заперечував. В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Паламарчук М.Ф., з приводу задоволення первісного позову заперечував, надав пояснення аналогічні викладеному у відзиві. Зустрічний позов просив задовольнити в повному обсязі. Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бублик Т.В., подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. З`ясувавши позицію сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19 квітня 2021 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] . Продаж квартири вчинено за 6 400,00 гривень, які продавець отримав від покупця до підписання цього договору. До матеріалів позовної заяви також долучено копію розписки від 19 квітня 2001 року, з якої вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] 7 700 доларів США за продаж квартири за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження факту спільного проживання з 1999 року [PERSON] долучила до матеріалів позову квитанції про придбання побутової техніки (2003-2013 роки), договір про заміну вікон (2011 рік), договір з провайдером телебачення «Воля-кабель» (2006 рік), договір на виготовлення кухонного гарнітуру (2011 рік). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно із договором купівлі-продажу від 29 березня 2001 року [PERSON] відчужив належну йому на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відповіді Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації ЦМУ МЮ (м. Київ) на адвокатський запит щодо надання відомостей про наявність актових записів про шлюб [PERSON] , перевіркою виявлено: - актовий запис про шлюб [PERSON] та [PERSON] , складений Святошинським відділом ДРАЦС ЦМУ МЮ (м. Київ) 10 травня 1979 року за № 824. - актовий запис про розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] , складений Оболонським відділом ДРАЦС ЦМУ МЮ (м. Київ) 20 вересня 1994 року за № 1233. - актовий запис про розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] , складений Солом`янським відділом ДРАЦС ЦМУ МЮ (м. Київ) 04 лютого 1997 року за № 65. - актовий запис про розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] , складений Дніпровським відділом ДРАЦС ЦМУ МЮ (м. Київ) 18 грудня 2001 року за № 68. Позивач [PERSON] як свідок в судовому засіданні посвідчила, що вони з [PERSON] почали проживати разом за півроку до придбання квартири, на той час вона ще перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. Квартиру купували разом, за її заощадження та кошти від продажу попередньої квартири, що належала [PERSON] . Вона займалася купівлею квартири, однак не могла бути співвласником, оскільки перебувала у зареєстрованому шлюбі. З сином [PERSON] її чоловік не спілкувався, жодних відносин не підтримував. Похованням [PERSON] займалася вона. Свідок [PERSON] в судовому засіданні посвідчив, що позивач [PERSON] є його рідною сестрою. Йому відомо, що квартиру вони з [PERSON] купували разом, за спільні кошти. З [PERSON] він був знайомий, останній працював охоронцем. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] , їй відомо, що квартиру [PERSON] та [PERSON] купували разом, проживали як сім`я, не сварилися. Про купівлю квартири спільним коштом їй говорив особисто [PERSON] .. В квартиру все купували також разом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні посвідчила, що вона також є сусідкою позивачки. Як їй відомо спірну квартиру [PERSON] та [PERSON] купували разом, в ній разом і проживали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сестрою [PERSON] . Їй відомо, що квартиру [PERSON] купив від продажу іншої квартири, яку отримав у спадок від свого діда. З позивачем вона познайомилася лише на похоронах батька. Вони з братом не спілкувалися з 2003 року по 2013 рік, потім почали спілкуватися, на укладенні угоди щодо придбання квартири, вона присутньою не була. Свідок [PERSON] в суді пояснив, що відповідач [PERSON] є його племінником. [PERSON] жив зі своїм батьками. Квартиру купив за свої кошти, бо продав іншу квартиру, яка йому належала. Працював експедитором, мав кошти на ремонт. Квартиру купив, щоб жити поближче до батьків. Статтею 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Згідно із пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Таким чином, до спірних правовідносини слід застосовувати положення Кодексу про шлюб та сім`ю України та Закону України «Про власність». Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Кодекс про шлюб та сім'ю не передбачав інституту цивільного шлюбу. Чинним на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачалося можливості набуття у спільну власність майна жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, а виникнення такого права стало можливим з 1 січня 2004 року, коли набрав чинності Сімейний кодекс України. Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно із пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Згідно із статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР (1963 року) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, пункт 2 статті 17, стаття 18 Закону України «Про власність»). Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 та у Постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17, провадження № 61-14555св18. Таким чином, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За вимогами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, позивач мала надати докази, з яких можливо б було встановити факт внесення нею певних коштів на її придбання. Однак, долучені до матеріалів позову товарні чеки на придбання побутової техніки, договори з надання послуг із заміни вікон та меблів, оплата за надання телекомунікаційних послуг, в жодній мірі не можуть бути свідченням того, що на момент придбання даної квартири [PERSON] здійснювала певні капіталовкладення у придбання спірної квартири. Не можна ґрунтувати такі висновки і на показаннях свідків, які також є неоднозначними, оскільки жоден з них не був присутнім під час укладення договору купівлі-продажу, а надають свої пояснення лише щодо інформації, отриманої зі слів [PERSON] або [PERSON] . Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира набута померлим [PERSON] та позивачем [PERSON] внаслідок їх спільної праці, тому відсутні правові підстави для задоволення позову. Що стосується зустрічного позову [PERSON] про визнання за ним права власності на спадкове майно за законом, суд зазначає таке. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частини першої, третьої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із підпунктами 4.14, 4.15, 4.18 пункту 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. За нормою частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі статтею 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Честиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право власності на спадщину на нерухоме майно, тобто заміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язком, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (абзац 3 частини другої статті 331 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положеннями пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Подаючи до суду зустрічний позов, [PERSON] посилався на те, що [PERSON] чинить йому перешкоди у оформленні його спадкових справ, а саме не надає нотаріусу правовстановлюючі документи на спадкову квартиру та не з`являється до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак, вказані обставини не можуть слугувати підставою для визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом в судовому порядку, за відсутності визначених законом підстав для цього. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано суду жодних доказів того, що він звертався до нотаріуса за місцем відкриття спадщини з відповідними заявами щодо оформлення спадкового майна, і йому було відмовлено у вчиненні конкретних нотаріальних дій. Крім того, як зазначає представник [PERSON] , останньою не заперечується право [PERSON] на його частку у спадковому майні, що свідчить про відсутність між сторонами спору у даних правовідносинах. Єдиною підставою, яка б могла спричинити затримку видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, можна вважати звернення [PERSON] до суду з позовом про визнання її права власності на частку у спільному майні та його поділ. Оскільки судом ухвалено рішення щодо заявлених [PERSON] позовних вимог, тому підстави для затримки отримання відповідних документів спадкоємцями щодо належних їм часток у спадковому майні спадкодавця [PERSON] , відпали. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , через відсутність встановлених законом підстав для цього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed