Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

АТ «Кредобанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 456 908,51 грн. Позов обґрунтований тим, що 03.09.2020 між Публічним акціонерним товариство «Кредобанк», правонаступником якого є АТ «Кредобанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № CL-289180, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] грошові кошти в сумі 50 000 грн., а відповідач зобов`язалась повернути кредит в строк, а також сплатити відсотки за користування кредитом в порядку та на умовах передбачених кредитним договором. Відповідач в порушення умов договору не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на 19.01.2022 вона має заборгованість в загальному розмірі 456 908,51 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 389 856,83 грн., заборгованості за відсотками в сумі 67 051,68 грн., яку позивач просить стягнути з відповідачки на його користь. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачки витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу у розмірі 1400,00 грн. Ухвалою суду від 27.06.2022 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду вона не надсилала, про причину неявки суд не повідомила, відзив та інші заяви з процесуальних питань від неї до суду не надходило. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України. В зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03.09.2020 між ПАТ «Кредобанк», правонаступником якого є АТ «Кредобанк», та [PERSON] укладено кредитний договір СL-289180, шляхом підписання анкети - заяви на отримання готівкового кредиту, відповідно до умов якого останній було надано кредитні кошти в розмірі 50 000,00 грн., на строк до 02.03.2023, зі сплатою відсотків за процентною ставкою 35 % річних. Відповідно до п. 2.4. договору позичальник доручає банкові здійснити переказ кредитних коштів на поточні потреби в сумі 50 000,00 грн. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість за кредитним договором №СL-289180 від 03.09.2020 станом на 19.01.2021 становить 456 908,51 грн., у тому числі: 389 856,83 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 67 051,68 грн. - заборгованість за відсотками. Між сторонами виник спір стосовно неналежного виконання відповідачем [PERSON] , як позичальником, взятих на себе кредитних зобов`язань. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. З аналізу норм ст. ст. 1048, ч. 2 ст. 1050 ЦК України вбачається, що пред`явленням вимоги до позичальника є як направлення йому вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, так і пред`явлення до нього позову. Як вбачається з матеріалів справи, 22.11.2021 позивач звернувся із досудовою вимогою до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості через неналежне виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, проте така вимога залишена відповідачкою без виконання. Позивач реалізував своє право на стягнення усієї заборгованості за кредитним договором № СL-2289180 шляхом пред`явлення позову до суду. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. У зв`язку з тим, що відповідачкою не надано до суду заперечень проти позову, доказів в підтвердження того, що належним чином виконувалися умови кредитного договору, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню. Судом перевірений розрахунок заборгованості наданий представником позивача, який суд вважає вірним. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №СL-289180 від 03.09.2020 у розмірі 456 908,51 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням розміру задоволених позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 853,63 грн. Водночас, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1400,00 грн., виходячи з наступного. Відповідно до положення ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомогу. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, між Адвокатським об`єднанням «Аксіліум» та «АТ «Кредобанк» був укладений договір про надання правової допомоги від 01.09.2021. Доказів на підтвердження сплати витрат на правничу допомогу в розмірі 1400,00 грн. та акту виконаних робіт представником позивача не надано, тому суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: approved