Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

у листопаді 2021 році [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] в якості відшкодування матеріальної шкоди, нанесеної майну внаслідок ДТП, у вигляді різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), грошової суми в розмірі 94883,32 грн., моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. та втрат на проведення оцінки розміру збитків у розмірі 2 900,00 грн. Позов мотивував тим, що 03.07.2020 року о 17 год. 20 хв. поблизу будинку № 7 на вул. П`ятигірській в м. Києві, [PERSON] , керуючи автомобілем Nissan Leaf, д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] , не був уважним, не врахував дорожню обстановку, порушивши вимоги п. п. 10.1, 10.9 ПДР, рухаючись заднім ходом, не переконався у безпечності свого маневру здійснив наїзд на його припаркований автомобіль KIA Cerato, д.н.з. [NUMBER] , що призвело до його механічних пошкоджень. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.09.2020 року у справі №752/14413/20, про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУПАП. Автомобіль Nissan Leaf, д. н.з. [NUMBER] належить відповідачу [PERSON] та наданий ним співвідповідачу [PERSON] в цілях здійснення приватної діяльності по перевозці пасажирів (таксі). На момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно - правова відповідальність водія автомобіля Nissan Leaf, д.н.з. [NUMBER] була застрахована в АТ «СТ «ТАС» згідно Полісу № A0/5004415 від 04.07.2019року. Вказав, що на виконання вимог ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ним було подано до АТ «СТ «ТАС» всі необхідні документи для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування. 16.07.2020 року з метою визначення розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу KIA Cerato, д.н.з. [NUMBER] , було проведено, автотоварознавче дослідження вказаного автомобіля. За результатами проведеного дослідження було складено звіт №953-20 про розмір вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу KIA Cerato, д.н.з. [NUMBER] , згідно якого вартість відновлювального ремонту транспортного засобу KIA Cerato, д.н.з. [NUMBER] складає 194210,32 грн. Вартість проведення вказаного вище дослідження становить 2900,00 грн., які були сплачені ним згідно квитанції № 116 від 17.07.2020 року. В свою чергу АТ «СТ «ТАС» здійснило виплату страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності за вирахуванням розміру франшизи та фізичного зносу, а саме: виплатило 99 327,00 грн. Крім того, зазначив, що пережив дуже великий нервовий стрес, саме ДТП (пошкодження майна) є стресовою ситуацією, він був змушений вчиняти ряд дій для відшкодування шкоди зокрема, змушений був звертатись до страхової компанії для отримання страхового відшкодування. Внаслідок ДТП суттєво змінився спосіб його життя, він був позбавлений можливості використовувати автомобіль і змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Така ситуація завдала йому глибоких та сильних моральних страждань, які виразилась у тривалих душевних стражданнях, переживаннях і, як наслідок, втрати найдорожчого - здоров`я. Тому, просив стягнути на його користь різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою та моральну шкоду. Ухвалою від 20.01.2021 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання (а.с. 94-95). Ухвалою від 04.07.2022 року підготовче провадження по справі закрито, судовий розгляд призначено на 02.11.2022 року (а.с. 147). На адресу суду надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] , який просив у задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Щодо доводів про солідарне стягнення зазначив, відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 116 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майном правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 2.2 Правил дорожнього руху України, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що мас при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Таким чином, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником, то саме ця особа є володільцем транспортного засобу і буде нести відповідальність за завдання шкоди. 3 огляду на наведене, зазначив, що підстави для стягнення матеріальної шкоди з нього відсутні, адже відповідно до п. п. 2.2 Правил дорожнього руху України ним було передано право користування транспортним засобом [PERSON] шляхом передачі реєстраційного документу на транспортний засіб. Вказав, що він не був учасником ДТП, не є завдавачем шкоди позивачу, а тому покладення на нього цивільно-правової відповідальності за завдану в результаті ДТП шкоду є неможливим з огляду на зазначені вище приписи законодавства. Крім цього, вважав, що позивач хибно трактує ст. 1190 ЦК України, обґрунтовуючи солідарну відповідальність відповідачів. Зазначена стаття вказує, що солідарну відповідальність перед потерпілим несуть особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоду. При цьому позивач не зазначив, якими саме його діями або бездіяльністю спільно з [PERSON] , йому було завдано шкоди, а лише наводить посилання на спеціальну норму (ст. 1187 ЦК України). Втім, вважав, що позивач мав визначитись щодо того, хто саме має відшкодовувати йому шкоду, про яку він заявляє у позові, та послатись або на загальну норму (ст. 1166 ЦК України), або на спеціальну (ст. 1187 ЦК України). Застосування обох цих норм одночасно в цьому випадку є таким, що не відповідає законодавству. З огляду на те, що він є неналежним відповідачем, то вимоги позивача щодо солідарного стягнення є неправомірними та не підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] відзив на позов не подав. Відповідь на відзив не надходила. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] просив задовольнити позов з підстав, викладених у позові. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні, виходячи з обставин, викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] , котрий в установленому порядку повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотань з процесуальних питань не заявляв. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши представника позивача, представника відповідача Суслова Д.О., котрі не заперечували проти розгляду справи за відсутності відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 03.07.2020 року о 17 год. 20 хв. поблизу будинку № 7 на вул. П`ятигірській в м. Києві, відповідач [PERSON] , керуючи автомобілем Nissan Leaf, д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] , не був уважним, не врахував дорожню обстановку, порушивши вимоги п. п. 10.1, 10.9 ПДР, рухаючись заднім ходом, не переконався у безпечності свого маневру здійснив наїзд на його припаркований автомобіль KIA Cerato, д.н.з. [NUMBER] , що призвело до механічних пошкоджень автомобіля позивача. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.09.2020 року у справі № 752/14413/20, про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУПАП. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Вказані фактичні обставини справи не оспорені стороною відповідачів. Судом встановлено, що автомобіль Nissan Leaf, д. н.з. [NUMBER] належить відповідачу [PERSON] та наданий ним співвідповідачу [PERSON] в цілях здійснення приватної діяльності по перевозці пасажирів (таксі). Доказів на підтвердження зворотного суду не надано, представником відповідача [PERSON] вказана обставина визнана. На момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Nissan Leaf, д.н.з. [NUMBER] була застрахована в АТ «СТ ТАС» згідно полісу № A0/5004415 від 04.07.2019року. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно ст. 1 Закону України «Про страхування» - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів. Отже, в разі настання певної події (страхового випадку), відповідно до договору страхування, одна сторона (страховик) зобов`язується виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договору, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України). Згідно ст. 6 Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно із ч. 2ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речову право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використанням, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. На виконання вимог ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачем було подано до страхової компанії АТ «СТ ТАС» документи для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування. 16.07.2020 року з метою визначення розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу KIA Cerato, д.н.з. [NUMBER] , проведено автотоварознавче дослідження вказаного автомобіля. Згідно звіту № 953-20 про розмір вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу KIA Cerato, д.н.з. [NUMBER] вартість відновлювального ремонту транспортного засобу KIA Cerato, д.н.з. [NUMBER] складає 194210,32 грн. (а.с. 7-26). Вартість проведення вказаного дослідження становить 2 900,00 грн., що сплачені позивачем згідно квитанції № 116 від 17.07.2020 року. АТ «СТ «ТАС» здійснило виплату страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності за вирахуванням розміру франшизи та фізичного зносу в сумі 99327,00 грн. Згідно з ч.ч. 3-5 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 998 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відтак, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІVпередбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). За змістом ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 року в справі №359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. В даному випадку судом встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача та отримання позивачем від страховика суми страхового відшкодування у розмірі 99 327,00 грн. Предметом спору є недостатність суми страхового відшкодування для відновлення пошкодженого майна. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Отже, оскільки вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача [PERSON] , перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із [PERSON] , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди та отриманим страховим відшкодуванням. Аналогічні по суті висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14.02.2018 року у справі №754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св18), від 13.06.2019 року у справі №587/1080/16-ц (провадження№ 61-20762св18), від 17.10.2019 року у справі №370/2787/18 (провадження№ 61-11244св19), від 30.10.2019 року у справі №753/4696/16-ц (провадження№ 61-30908св18), від 21.02.2020 року у справі №755/5374/18 (провадження№ 61-14827св19) та від 22.04.2020 року у справі №756/2632/17 (провадження № 61-12032св19). При цьому, суд вважає, що стягнення вартості майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, підлягає саме з [PERSON] як володілець транспортного засобу Nissan Leaf, д.н.з. [NUMBER] , саме він нестиме відповідальність за заподіяну шкоду в розрізі положень ст. 1187 ЦК України. Тому, суд надходить до висновку, що у задоволенні позову в частині солідарного стягнення майнової шкоди, слід відмовити, а позовні вимоги до відповідача [PERSON] як до водія, який причетний до ДТП та є винним у заподіянні шкоди, є обґрунтованими та підлягають задоволенню в заявленому обсязі. Крім того, суд вважає за можливе покласти в основу судового рішення звіту № 953-20. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Із врахуванням принципів належності та допустимості доказів (ст.ст. 77, 78 ЦПК України) суд вважає розмір майнових збитків підтвердженим належним чином. Крім того, зазначений вище доказ відповідачем не спростований. За наведених обставин та за умови відсутності заперечень відповідача щодо правильності проведення дослідження, у суду відсутні підстави для відхилення зазначеного звіту. Також, судом встановлено, що позивачем було сплачено 2 900,00 грн. задля встановлення розміру збитків, нанесених йому, тому вимоги щодо відшкодування вказаних коштів також підлягають задоволенню. Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд надходить до наступного. Відповідно до ч. 1ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Позивач зазначає, що внаслідок ДТП суттєво змінився спосіб життя позивача, останній був позбавлений можливості використовувати автомобіль і змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Така ситуація завдала позивачу моральних страждань. Враховуючи викладене, суд вважає достатніми підстави для задоволення позову, в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди, проте, в розмірі 2 000,00 грн., оскільки розмір моральної шкоди, заявлений позивачем, не доведений останнім в розмірі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial