Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

В листопаді 2015 р. до суду звернувся позивач [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив: Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з встановленням особистого сервітуту від 11.07.2012 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Андрущенко Л.М., зареєстрованого в реєстрі за №1532; Визнати недійним договір дарування земельної ділянки з встановленням особистого сервітуту від 11.07.2012 р. посвідченого приватним нотаріусом КМНО Андрущенко Л.М., зареєстрованого в реєстрі за №1533; Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8 000 000 000:72:238:0014. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус КМНО Андрущенко Л.М. про визнання договорів дарування недійсними та визнання права власності, посилається на наступне. Так, [INFO] помер [PERSON] , який був батьком позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . Після смерті померлого [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому на праві власності майно. На момент смерті, померлий володів житловим будинком та земельною ділянкою, призначення (використання) якої - «будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд». Право власності на житловий будинок встановлено свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 08.08.2000 р. державним нотаріусом дев`ятої Київської державної нотаріальної контори за №4-3186, зареєстрованим в КП «Київського міського БТІ» 10.08.2000 р. із записом в реєстраційній книзі № д.42.112 за реєстровим №13567, 05.07.2012 внесено до електронного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за реєстраційним №37055698. Право власності на земельну ділянку встановлено Державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №053850, виданим ГУ земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 05.02.2008 р. на підставі Рішення Київської міського ради від 24.05.2007 р. №696-12/1357, зареєстрованого в книзі записів реєстраційних державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею оренди з землею №17-03169. За життя померлий [PERSON] склав два заповіти, за якими заповідав в рівних долях сину - [PERSON] та донці - [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, все, що належало йому на день смерті і на що він мав право. Перший заповіт [PERSON] був складений 27.08.2004 р. та зареєстрований за №1684, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Саприкіною О.С. Другий заповіт [PERSON] склав 05.03.2007 р., що зареєстрований за №647, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ганчук З.М. Позивач зазначає, що обидва заповіти складених батьком на даний момент не скасовані та знаходяться в матеріалах нотаріальної справи державного нотаріуса Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Кароєвої-Яремчук Т.М. Після смерті батька, позивач, у передбачений законом шестимісячний строк, звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого, однак з`ясувалось, що нерухоме майно та земельна ділянка, які належали останньому на праві приватної власності, стали вже власністю відповідача на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки із встановленням особистого сервітуту від 11.02.2012 р. Дані договори посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрущенко Л.М. за реєстровим №1532, №1533. Позивач вказує на те, що на момент укладання договорів дарування [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, був людиною похилого віку, з 2009 р. відчував головний біль, запаморочення, короткочасну втрату свідомості, систематично чув неіснуючи звуки, забував імена, намагався кудись йти, що спричиняло постійні короткострокові нервові (психічні) розлади. Померлий [PERSON] перебував на обліку у неврологічному відділенні та постійно звертався за медичною допомогою до закладів охорони здоров`я. Таким чином, під час укладання договорів дарування, дарувальник не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просить визнати недійсним договора дарування житлового будинку та земельної ділянки. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 23.11.2015 зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Шевченко Л.В. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.11.2015 р., відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Андрущенко Людмила Миколаївна про визнання договорів дарування недійсними та визнання права власності. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.11.2015 р. у порядку забезпечення позову накладено арешт на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8 000 000 000:72:238:0014 та на житловий будинок [ADDRESS] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.07.2016 р. у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 26.09.2016 зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В. В. 13.04.2017 матеріали справи повернуто до суду від Київського міського центру судово-психіатричної експертизи. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.05.2018 р. постановленої на місці та занесеної до протоколу судового засідання, метеріали справи повторно направлено для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27.09.2018 р. поновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Андрущенко Людмила Миколаївна про визнання договорів дарування недійсними та визнання права власності, та призначено до розгляду у судовому засіданні. 15.02.2019 р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач посилається на наступне. Відповідач зазначає, що представником позивача всупереч чинному законодавству безпідставно стверджено, що на момент укладання договорів дарування [PERSON] не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Відповідач зазначає, що зібрані у справі докази свідчать про те, що в момент укладання договорів дарування [PERSON] розумів значення своїх дій і міг керувати ними, а в заявлені позивачем доводи не підтверджені. Причиною смерті [PERSON] є хронічна сердцево-судинна недостатність та хронічна ішемічна хвороба серця. Відповідно повідомлення наданого Київським міським психоневрологічним диспансером №5, від 04.06.2018 №46958, р., зазначено, що [PERSON] згідно централізованої бази даних, на обліку у лікаря-психіатра в КМПНД №5 не перебував, медична документація відсутня. Факт того, що померлий не мав психічних розладів і міг усвідомлювати значення своїх дій підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які знали померлого за життя, спілкувались з ним. Свідки зазначили, що [PERSON] був абсолютно адекватною людиною, мав нормальний психічний стан, був чуйною людиною і мав хорошу пам`ять. На підставі викладеного, відповідач вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні, оскільки позивач не довів наявності підстав для визнання договорів дарування недійсними. Відповідно до розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 18.02.2019 р. зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 08.07.2019 р. постановленої на місці та занесеної до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 10.12.2019 р. у справі призначено судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи. Постановою Київського апеляційного суду від 20.02.2020 р. ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 10.12.2019 р. залишено без змін. 27.08.2020 р. матеріали справи повернуто до суду від Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, після проведення експертизи разом з висновком експерта. Ухвалою суду від 17.09.2021 р. у справі залучено правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] . Представник позивача адвокат Пащенко О.О. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. Представники відповідача - [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували, просили у задоволенні позовних вимоги відмовити. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Андрущенко Л.М. в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи третю особу було повідомлено належним чином. Заслухавши пояснення, представника позивача, відповідача, представників відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною другою даної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серіх [NUMBER] , повторно виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві, 06.02.2015 р. [PERSON] 01.04.2015 звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори. Постановою державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори від 15.09.2015 року, було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. 05.03.2007 р. [PERSON] складено заповіт, зареєстрований за PN №647, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ганчук З.М., за яким заповів [PERSON] , [INFO] все майно, в тому числі земельну ділянку та жилий будинок [ADDRESS] , за умови придбання, після смерті спадкодавця, однокімнатної квартири в м. Києві на ім`я [PERSON] , [INFO] . 11.07.2012 року укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , із встановленням особистого сервітуту, між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрущенко Л.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1532. Відповідно до п.1 договору дарувальник подарував дочці, а обдарована прийняла в дар від батька житловий будинок [ADDRESS] , безоплатно. Одночасно, сторони домовились встановити сервітут, який полягає в особистому праві дарувальника безоплатно та довічно користуватись подарованим житловим будинком відповідно до його цільового призначення. Відповідно до п.3 договору житловий будинок належать дарувальнику на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Девятої Київської державної нотаріальної контори від 08.08.2000 р. за реєстровим №4-3186, право власності на який зареєстровано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 10.08.2000 р. та записано у реєстрову книгу №42-112 за реєстровим №13567, також право власності зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 05.07.2012 р. за реєстраційним номером майна: 37055698. 11.07.2012 року укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,0491 га, що розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер:8 000 000 000:72:238:0014, із встановленням особистого сервітуту, між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрущенко Л.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1533. Одночасно, сторони домовились встановити сервітут, який полягає в особистому праві дарувальника безоплатно та довічно користуватись подарованою земельною ділянкомвідповідно до її цільового призначення. Відповідно до п.3 договору відчужувана земельна ділянка належать дарувальнику на праві приватної власності на підставі Державного акта про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №053850, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 05.02.2008 р. на підставі Рішення Київської міської ради від 24.05.2007 р. №696-12/1357 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №06-7-03169. Відповідно до ст.ст. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Згідно з ч. 2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (постанова Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 910/1891/14). За змістом ст. 30 Цивільного кодексу України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.11.2020 р. у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19). В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно повідомлення наданого Київським міським психоневрологічним диспансером №5, від 01.06.2018 р., [PERSON] згідно централізованої бази даних, на обліку у лікаря-психіатра в КМПНД №5 не перебував, медична документація відсутня. Також судом встановлено, що відповідно до медичних карток стаціонарного хворого неврологічного відділення міської клінічної лікарні №4 м. Києва, [PERSON] з 2010 року діагностовано гематологічну патологію (важка анемія, гіпертонічна хвороба з періодичним виникненням кризових станів. Відповідно амбулаторної картки [PERSON] в 2011 році діагностовано астено-депресивний синдром. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що померлого [PERSON] вони знали за життя, він був нормальною адекватною людиною, проте з віком почався погіршуватись стан здоров`я, був перенесений інсульт, були проблеми з серцем. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зазначили, що у [PERSON] в 2012 році відмічались вираженні психічні та поведінкові порушення, втрачав орієнтацію, паморочилась голова, став забудькуватий. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працює лікарем-психіатром, консультував [PERSON] в 2005 році, встановлено психічний розлад, внаслідок довготривалого розладу мозкового кровообігу. Свідок [PERSON] зазначила, що працює лікарем-невропатологом, періодично надавала [PERSON] амбулаторну допомогу, вналідок хронічного порушення мозкового кровообігу., інтелект не був знижений. Як роз`яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та інше) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Відповідно до висновку експертної комісії Київського міського центру судово-психіатричної експертизи № 335 від 12.06.2020 р., [PERSON] на момент посвідчення договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 11.07.2012 страждав хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку, судинного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом і за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Таким чином, договір дарування житлового будинку з встановленням особистого сервітуту, укладений 11.07.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрущенко Л.М. та зареєстрований в реєстрі за №1532 та договір дарування земельної ділянки з встановленням особистого сервітуту, укладений 11.07.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрущенко Л.М. та зареєстрований в реєстрі за №1533, було вчинено особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , віданого Київським міським відділом державної реєстрації смерті ЦМУ МЮ (м. Київ) 10.01.2020 р. Спадкоємцем померлого [PERSON] є його дружина - [PERSON] , яка звернулась із заявою про прийняття спадщини. Ухвалою суду від 17.09.2021 [PERSON] залучено до участі у справі у якості правонаступника позивача. Отже, вимога щодо визнання недійсним договору дарування, є повністю обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Щодо вимог про визнання права власності, то суд приходить висновку, що в цій частині позов не підгає задоволенню, оскільки [PERSON] складено заповіт 05.03.2007 р., за яким заповів [PERSON] , [INFO] все майно, в тому числі земельну ділянку та жилий будинок [ADDRESS] , за умови придбання, після смерті спадкодавця, однокімнатної квартири в м. Києві на ім`я [PERSON] , [INFO] . Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Статтями 77-80 ЦПК України визначено поняття належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також ту обставину, що відповідачем не подано до суду належних та достовірних доказів щодо спростування доводів позивача, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України встановлено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тому, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1102,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial