Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

Позивач зазначив, що 14.03.2018р. між сторонами укладено кредитний договір № 180314, за умовами якого позивач як кредитодавець надав грошові кошти (кредит) відповідачу як позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а відповідач зобов`язався повернути кредит в строк до 16.12.2018р., десятьма платежами згідно графіку, та сплатити проценти. Але належним чином свої зобов`язання не виконав, внаслідок чого станом на 16.02.2018р. створилася заборгованість в сумі 49\~163грн 09коп, яка складається із 12\~485грн 09коп заборгованості з простроченого тіла кредиту, 29\~654грн 44коп заборгованості з прострочених процентів, 7\~023грн 43коп строкової заборгованості за штрафами. Зазначену суму, а також судові витрати просить стягнути з відповідача. Відповідач позов не визнав, мотивуючи тим, що не укладав спірного договору, і просить застосувати до вимог позивача строк позовної давності у спорі, про що подав відзив. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, 14.03.2018р. між сторонами укладено кредитний договір № 180314, за умовами якого позивач кредитодавець надав грошові кошти (кредит) відповідачу як позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а відповідач зобов`язався повернути кредит в строк до 16.12.2018р., десятьма платежами згідно графіку, та сплатити проценти (а.с.7-10). Відповідач зазначив, що не укладав цей договір, але не заявив вимог про його оспорювання, відтак суд керується презумпцією дійсності правочину (ст. 204 ЦК України). Згідно розрахунку,\~наданого позивачем, станом на 16.02.2018р. відповідач має заборгованість в сумі 49 163грн 09коп, яка складається із 12 485грн 09коп заборгованості з простроченого тіла кредиту, 29 654грн 44коп заборгованості з прострочених процентів, 7 023грн 43коп строкової заборгованості за штрафами. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Так, з матеріалів справи вбачається, що сторони домовились про те, що відповідачу буде надано кредитні кошти в розмірі 14\~046грн 86коп зі сплатою 107,77% річних та кінцевим терміном погашення до 16.12.2018р. по продукту 10 платежів (п.п.1.1, 2.1,4.2 кредитного договору). Відповідно до графіку платежів (розділ 5 договору) передбачено, що позичальник вносить платежі щомісяця, 14 числа, останній платіж -21.01.2019р. (а.с.8). Сторони також в письмовому вигляді обумовили розмір процентів, порядок їх нарахування та сплати. Таким чином, позивач правомірно пред`явив позовні вимоги до відповідача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 180314 від 14.03.2018р. Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до положень статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. У постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що, виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону. З матеріалів справи вбачається, що строк дії договору з 16.03.2018р по 16.12.2018р. Згідно графіку платежів розділу 5 цього договору, їх слід вносити в період з 14.04.2018\~по 21.01.2019р.р. Відповідач вніс один (перший) платіж 14.04.2018р. в сумі 2342грн, згідно виписки (а.с.6). За п. 7.2 кредитного договору, у разі несвоєчасної оплати кожного щомісячного платежу (понад 7 календарних днів) позичальник оплачує штраф в розмірі 10% від загальної суми простроченої заборгованості (а.с.9). Із позовом позивач звернувся 06.07.2022р. (трекінг 020942626167989, конверт а.с.26). Відповідач заявив про застосування строку позовної давності у спорі. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 19.03.2014 у справі №6-14цс14 та від 30.09.2015 у справі №6-154цс15, які були підтримані Великою палатою Верховного суду у постанові від 28.03.2018 по справі №444/9519/12, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування, згідно з ч.5 ст. 261 ЦК України, починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. За п.3 Розділу XII Прикінцевих положень ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Оголошення карантину внаслідок поширення коронавірусу covid-19 не зупиняє роботи судів, а правосуддя в Україні здійснюється і в період зазначеного карантину (Постанова КГС ВС від 03.02.2021р. у справі 910/18125/19). Позаяк строки внесення платежів 14.05.2018р, 14.06.2018р, 14.07.2018р, 14.08.2018р, 14.09.2018р, 14.10.2018р, 14.11.2018р, 14.12.2018р., 14.01.2019р., 21.01.2019р., із позовом позивач звернувся 06.07.2022р., строк позовної давності за поданими вимогами сплив, відповідач просить про застосування позовної давності у спорі і підстав для поновлення цього строку суд не вбачає, то слід відмовити у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності. Судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed