Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

Відповідачка, її представник - адвокат Вальченко В.В. позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні. Відповідачка надала письмові пояснення, висловила свої заперечення під час судового розгляду справи, згідно яких вважає, що підстав для задоволення позовних вимог позивача немає, будь-яких належних доказів на підтвердження доводів позивача - ним суду не надано, а отже підстав для поновлення батьківських прав немає. Додатково позивачкою було заявлено письмові вимоги про стягнення з позивача (в разі відмови у задоволенні позовних вимог) 5400 грн. витрат на правову допомогу. Позивач, його представник - адвокат Златі Н.С. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Представники третіх осіб - Служби у справах дітей Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району, враховуючи ситуацію, що склалася між сторонами, та інтереси малолітньої дитини, надали висновок про недоцільність поновлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина [PERSON] . Під час розгляду даної справи судом досліджувались матеріали цивільної справи №510/2353/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] із вимогами про поновлення батьківських прав відносно його сина [PERSON] , [INFO] , зазначивши, що у 2018 року [PERSON] зверталась до суду з позовом до [PERSON] (третя особа - Служба у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації Одеської області) із вимогами про позбавлення батьківських прав та про стягнення аліментів. В межах розгляду справи за вищевказаним позовом [PERSON] було пред`явлено зустрічний позов із вимогами про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною. Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 20.07.2020р. позовну заяву [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , до [PERSON] /третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації/ про позбавлення батьківських прав та про стягнення аліментів було задоволено частково, а саме: позбавлено [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Рені Одеської області, батьківських прав відносно дитини - [PERSON] , [INFO] ; стягнено з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 18 грудня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. У решті позовних вимог було відмовлено. Будучи незгодним із рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав на нього апеляційну скаргу. Постановою Одеського апеляційного суду від 02.12.2021р. апеляційну скаргу представника [PERSON] - Златі Н.С. було залишено без задоволення, а рішення Ренійського районного суду Одеської області від 20.07.2020р. - без змін. У теперішній час позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] із вимогами про поновлення батьківських прав. Позивач вважає, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Позивач посилається на постанову ВСУ від 29.09.2021р. у справі №459/3411/17, в якій зазначено, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Позивач вказує на те, що відповідачка свідомо не надає йому можливості у спілкуванні із дитиною, брати участь у її вихованні, навпаки, перешкоджає позивачу у зустрічах із сином. Через ці обставини позивач не мав змоги бачитися із сином тривалий час. Крім того, позивачу незрозуміла позиція [PERSON] щодо відмови в отримання грошових коштів, перерахованих ним на утримання дитини, оскільки саме вона ініціювала в судовому порядку питання про стягнення аліментів. Позивач в свою чергу має бажання повноцінно виконувати свої батьківські обов`язки, бути надійним батьком та другом синові, нести батьківську відповідальність, у зв`язку із чин просить поновити йому батьківські права. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, думку третіх осіб, вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити. При розгляді справи про поновлення батьківських прав, у багатьох випадках, прохання батьків, позбавлених батьківських прав, про поновлення батьківських прав є поважними, і в їх поведінці та способі життя відбуваються істотні зміни. Оскільки позбавити батьківських прав може лише суд, поновлення батьківських можливо тільки в судовому порядку. Звертатися до суду про поновлення батьківських прав має той з батьків, хто був позбавлений батьківських прав особисто (ч.1 ст.169 СК України). Такого права не надано ні органам опіки та піклування, ні представникам батьків, ні діду, ні бабі, ні закладам охорони здоров`я, ні дитячим закладам. Заява про поновлення батьківських прав приймається судом до розгляду незалежно від часу постановлення рішення про позбавлення батьківських прав. Це може бути місяць, декілька місяців, рік тощо, бо законом конкретно не встановлено мінімального строку звернення до суду після позбавлення батьківських прав. Законом, зокрема, ст. 121 ЦПК України не надається суду право відмовити з цього приводу у прийнятті позову. Суд може відмовити в позові про поновлення батьківських прав не на підставі того, що було обмаль часу для виправлення матері, батька після позбавлення їх батьківських прав, а на тих підставах, що вони не надали доказів, що за такий короткий час, вони могли виправитися. Позивачем виступає особа, яка була позбавлена батьківських прав, відповідачем другий із батьків, з яким проживає дитина, або орган опіки та піклування, якщо дитину виховує інша особа, третіми особами можуть бути залучені ті особи, з якими проживають діти, а також орган опіки та піклування для дачі висновку за справою. При поновленні батьківських прав перш за все слід суворо дотримуватися принципу охорони інтересів дитини, оскільки позбавлення батьківських прав проводилося в інтересах дитини, які заслуговують на увагу. Так, частиною другою ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно зі ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 169 СК України передбачено поновлення батьківських прав, але лише у випадку, коли суд перевірить, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Поновлення батьківських прав і повернення дитини батькам допускається тільки у тому випадку, якщо це відповідає інтересам дитини. Якщо поновлення в батьківських правах суперечить інтересам дитини, то суд має право з урахуванням думки дитини відмовити в задоволенні позову батьків про поновлення в батьківських правах. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3 особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов`язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. При вирішенні питання про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з них та інших осіб, із якими проживає дитина, враховує її інтереси, а також думку дитини, якщо вона її може висловити. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття або була усиновлена і усиновлення не скасоване чи не визнане недійсним. У разі відмови в задоволенні позову про поновлення батьківських прав повторно звернутися до суду з таким позовом можна лише через один рік із часу набрання відповідним рішенням суду законної сили. На підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду як джерело права. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, але це право не є абсолютним. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати, дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100 рішення Європейського суду з прав людини «Мамчур проти України», Заява №10383/09, 16 липня 2015 року, остаточне - 16 жовтня 2015 року). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини ва рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Частиною 7 ст. 7 СК України гарантовано: «дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України». Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Також згідно із ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до постанови КМУ «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» від 24.09.2008 №866 спірні питання щодо інтересів дитини вирішуються колегіально на Комісії з питань захисту прав дитини та за її рекомендацією виноситься висновок органом опіки та піклування за місцем проживання дитини. З огляду на все вище зазначене відповідач вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Статтею 169 СК України визначено підстави та порядок звернення до суду за поновленням батьківських прав. Позбавлення батьківських прав має безстроковий характер. Хоча сімейні правовідносини в цьому випадку припиняються, закон дозволяє можливість поновлення батьківських прав. Особа, позбавлена батьківських прав, спонукається тим самим до виправлення. Зв`язки її з дитиною не припиняються, вона може прохати про побачення з дитиною, зобов`язана утримувати її. Прохання батьків, позбавлених батьківських прав, про поновлення батьківських прав має бути підтверджено такою їх поведінкою та способу життя, які б свідчили про те, що відбуваються істотні зміни, щоб суд міг особисто упевнитися, що той з батьків, якого він позбавляв батьківських прав, став іншою людиною, з іншими поглядами на батьківські права та обов`язки, що він може стати або став взірцем для своєї дитини. При поновленні батьківських прав перш за все слід суворо дотримуватися принципу охорони інтересів дитини, оскільки позбавлення батьківських прав проводилося в інтересах дитини, які заслуговують на увагу. Вирішуючи спір по суті, суд приходить до висновку, що позов про поновлення батьківських прав є передчасним і поновлення позивача у батьківських правах щодо його малолітнього сина на теперішній час не відповідає інтересам дитини. Позивач надав довідку з місця роботи (він є працевлаштованим, отримує заробітну плату), характеристику з місця роботи (характеризується позитивно, відповідально ставиться до виконання трудових обов`язків, є дружнім товаришем у трудовому колективі), копії квитанцій, відповідно до яких він перераховував грошові кошти на утримання сина (але від отримання яких [PERSON] відмовляється), - але всі ці документи не є доказами будь-якого виправлення [PERSON] , якого було позбавлено батьківських прав відносно сина, наявної зміни його ставлення до сина. Суду були надані докази того, що [PERSON] у 2018р. зверталась до відділення поліції із заявами про вчинення відносно неї психологічного насильства, однак ці докази не можуть розцінюватися судом як докази протиправної чи непротиправної поведінки [PERSON] відносно [PERSON] або їхнього сина, оскільки вони лише підтверджують факт звернення до органів поліції, а будь-яких документів про прийняття остаточних рішень за цими фактами суду не надано, крім того, ці факти були зафіксовані у 2018р., тобто до винесення Ренійським районним судом Одеської області рішення про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Оцінюючи доводи позивача з приводу того, що в даній ситуації неможливо налагодити стосунки між ним та сином через те, що [PERSON] чинить перешкоди у побаченнях із сином, у спілкуванні із ним, суд зазначає, що позивачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження цього доводу, сам позивач за рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 20.07.2020р. був позбавлений батьківських прав, а у задоволенні його зустрічних вимог про усунення перешкод у спілкуванні із дитиною в межах розгляду цивільної справи № 510/2353/18 - було відмовлено. На даний час, після залишення в законній силі рішення суду першої інстанції, позивач, вважаючи що існують перешкоди у його побаченнях із сином, не звертався до будь-якого органу для вирішення цього питання та не засвідчив будь-яким чином факт вчинення таких перешкод. На це звертав увагу і суд першої інстанції при розгляді цивільної справи №510/2353/18 (при розгляді зустрічних позовних вимог позивача), і суд апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги [PERSON] , який погодився із зауваженнями суду першої інстанції з приводу того, що відповідач ( [PERSON] ) на підтвердження того, що позивач перешкоджає йому бачитись з сином та піклуватися про нього, не надав до суду доказів, потім не надав до апеляційного суду жодних доказів на підтвердження тих самих доводів, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог. Крім того, вирішуючи дану справу за суттю, суд досліджував матеріали справи №510/2353/18. Як виходить з матеріалів вищевказаної справи та було підтверджено у судових засіданнях під час розгляду даного спору, [PERSON] з 2018р. перебуває у шлюбі із [PERSON] , мешкає із ним по теперішній час. Малолітній [PERSON] мешкає разом із матір`ю та вітчимом, який по-батьківськи ставиться до нього, піклується та виховує його. Тобто, майже з трьох років дитина знаходиться в родині матері та [PERSON] , якого сприймає як рідного батька, звертається до нього по допомогу, сприймає його увагу та опіку, не нехтуючи ними. Отже, протягом тривалого часу (з трьох років до 7 років ) дитина виховувалась в повноцінній родині, [PERSON] та [PERSON] сприймає, як рідних матір та батька. Виходячи з усталеного психоемоційного стану дитини, того, що протягом довгого часу він сприймає [PERSON] у своїй нинішній родині за «справжнього» і дійсного батька, суд вважає, що будь-яке втручання у сприйнятті «іншого варіанту» сімейних відносин буде негативно впливати на нього, і при прийнятті судового рішення у справі бере до уваги в першу чергу саме інтереси дитини, її психічне здоров`я та емоційний стан. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді спорів щодо поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому, орган опіки та піклування надав суду негативний висновок щодо можливості поновлення батьківських прав і хоча він не має для суду заздалегідь встановленої сили, проте цей висновок узгоджується з поясненнями відповідачки у справі та з іншими доказами, наявними у матеріалах справи. Так, згідно висновку органу опіки та піклування від 11.07.2022р., внаслідок обстеження ситуації з питань дотримання прав і інтересів малолітнього [PERSON] було встановлено, що він мешкає разом із матір`ю та вітчимом, якого називає батьком, взаємовідносини між дитиною та [PERSON] є дуже добрими, соціально-побутові умови - також, сам [PERSON] виявив бажання усиновити [PERSON] і протипоказань до цього не має. Що стосується відносин дитини із рідним батьком, то останній не навів будь-яких доказів щодо якихось суттєвих змін після позбавлення його батьківських прав за рішенням суду. Слід зазначити, що 11.04.2022р. у провадження іншого складу Ренійського районного суду Одеської області надійшла заява [PERSON] про усиновлення дитини (цивільна справа №510/413/22), провадження за якою на нинішній час зупинено до вирішення питання за даним позовом. Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Окрім цього, суд також звертає увагу на те, що надані позивачем суду письмові докази - довідка з місця роботи позивача, трудова характеристика позивача - являються фотокопіями доказів, які надавалися ним під час розгляду судом попередньої цивільної справи, тобто тих доказів, які вже досліджувалися судом при розгляді справи та оцінювалися судом, як докази, але жодного нового доказу в обґрунтування пред`явлених позовних вимог суду позивачем не надано. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Таким чином, суд, оцінивши докази у їх сукупності дійшов думки про те, що поновлення позивача у батьківських правах на даному етапі не знайшло свого підтвердження належними доказами (взагалі таких доказів немає) і не відповідає інтересам малолітньої дитини, у зв`язку із чим відмовляє у задоволенні позовних вимог позивачу. Суд також стягує з позивача на користь відповідачки понесені нею та належним чином підтвердження витрати на правову допомогу - 5400 грн. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: копію договору про надання правничої допомоги №09/22 від 18.05.2022 року та квитанція №61855026 від 01.06.2022р. (аванс - 2700 грн.). Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

Outcome: approved