Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Київського апеляційного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайон Вуд» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У своїй позовній заяві просив суд: - визначити місцевий загальний суд міста Києва з метою забезпечення розгляду цивільної справи; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайон Вуд» на користь [PERSON] заробітну плату за період з 01 вересня 2018 року по 27 вересня 2018 року в сумі 3536 (три тисячі п`ятсот тридцять шість) гривень 85 копійок; - зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Лайон Вуд» виплатити [PERSON] його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 145197 (сто сорок п`ять тисяч сто дев`яносто сім) гривень 00 копійок; - зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Лайон Вуд» виплатити [PERSON] вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку 22338 (двадцять дві тисячі триста тридцять вісім) гривень 00 копійок; Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що 28 вересня 2018 року повноваження Директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Анерухомість» Дубініна Ростислава Володимировича було припинено в порядку п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Відповідачем безпідставно не виплачено заробітну плату у день звільнення. Також не виплачено вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку. У зв`язку з викладеним Позивач звернувся з вказаним позовом до суду. Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 січня 2022 року для забезпечення розгляду позовної заяви [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайон Вуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та вихідної допомоги визначено Шевченківський районний суд міста Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 січня 2022 року матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 29 вересня 2022 року через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого представник Відповідача частково визнає позовні вимоги. 04 жовтня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. 20 жовтня 2022 року на адресу суду надійшла заява Позивача про розгляд справи за відсутності Позивача. Просив позов задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та з урахуванням аргументів викладених у відповіді на відзив. Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лайон Вуд» свого представника в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом встановлено, що 17 вересня 2018 року рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Анерухомість», оформлених Протоколом № 1-09/2018 від 17 вересня 2018 року [PERSON] звільнено з посади Директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Анерухомість» за власним бажанням з 18 вересня 2018 року. Після 18 вересня 2018 року [PERSON] продовжив виконувати обов`язки Директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Анерухомість» зокрема подавав звітність до контролюючих органів, підписував платіжні доручення та касові ордери від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Анерухомість» 28 вересня 2018 року реєстраційною дією 13951070003001624 повноваження Директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Анерухомість» Дубініна Ростислава Володимировича було припинено. За період з 01 вересня 2018 року до 28 вересня 2018 року [PERSON] Товариством з обмеженою відповідальністю «Анерухомість» заробітну плату виплачено не було. У день звільнення [PERSON] Товариством з обмеженою відповідальністю «Анерухомість» заробітну плату виплачено не було. Вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку [PERSON] Товариством з обмеженою відповідальністю «Анерухомість» виплачено не було. Письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні [PERSON] Товариством з обмеженою відповідальністю «Анерухомість» надано не було. 31 березня 2021 року найменування Товариства з обмеженою відповідальністю «Анерухомість» було змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Лайон Вуд». Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 232 КЗпП України, спори про оплату за час вимушеного прогулу розглядаються безпосередньо за заявами в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах. Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду без обмежень у будь-яких строках. Як ч. 1 ст. 94 КЗпП України, так і ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Відповідно до ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальну заробітну плату у 2018 році установлено у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 (три тисячі сімсот двадцять три) гривні 00 копійок. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 44 КЗпП України у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», надалі за текстом Постанова № 100, вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Постанови № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Таким чином, при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середня заробітна плата Позивача повинна обчислюватись виходячи з виплат, отримані ним за попередні два місяці роботи. Відповідно до п. 5 Постанови № 100 основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цієї Постанови визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий п. 8 Постанови № 100).Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій п. 8 Постанови № 100). Зважаючи на те що Позивачу нараховувалась та виплачувалась заробітна плата в розмірі мінімальної заробітної плати установленої у місячному розмірі у 2018 році: середній заробіток [PERSON] за 2018 рік складав 3 723 (три тисячі сімсот двадцять три) гривні 00 копійок. Відтак Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайон Вуд» належало виплатити [PERSON] заробітну плату за період з 01 вересня 2018 року по 27 вересня 2018 року (за 19 робочих днів вересня 2018 року) в розмірі 3536 (три тисячі п`ятсот тридцять шість) гривень 85 копійок; Крім того Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайон Вуд» належало виплатити [PERSON] вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку тобто 22338 (двадцять дві тисячі триста тридцять вісім) гривень 00 копійок; А також Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайон Вуд» сплатити [PERSON] його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 145197 (сто сорок п`ять тисяч сто дев`яносто сім) гривень 00 копійок; За таких підстав позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Щодо застосування висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у Постанові від 26 червня 2019 року у справі 761/9584/15-ц, суд зазначає наступне. У матеріалах справи міститься письмовий доказ, а саме копія запиту позивача від 24 лютого 2021 року яким він просить відповідача надати документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати. Таким чином судом встановлено обставину сумлінної поведінки позивача під час досудового врегулювання спору. Відповідач вказаний запит позивача проігнорував, що в свою чергу доводить обставину недобросовісної поведінки Відповідача. Крім того судом встановлено обставину того що відповідачу відомі реквізити для виплати заробітної плати позивачу проте відповідно до ст. 116 КЗпП України відповідач не здійснив виплати заробітної плати (не оспорювань ним суму) позивачу, що в свою чергу додатково свідчить про недобросовісність Відповідача. Відтак на думку суду висновок Великої Палати Верховного Суду викладеного у Постанові від 26 червня 2019 року у справі 761/9584/15-ц слід врахувати при ухваленні рішення в цій справі з урахуванням такого: - відповідач не виплатив позивачеві при звільненні загальну суму 25874 (двадцять п`ять тисяч вісімсот сімдесят чотири) гривні 85 копійок; - сумлінну поведінку позивача під час досудового врегулювання спору; - недобросовісну поведінку відповідача щодо виплати не оспорюваної суми невиплаченої заробітної плати під час досудового врегулювання спору та вже під час судового розгляду; - суттєвий індекс інфляції за період з вересня 2018 року до грудня 2021 року - місяць коли позивач звернувся до суду. Отже суд вважає позовна вимога позивача щодо застосування фінансової відповідальності до відповідача обґрунтована та таку слід задовольнити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 1 675 (одна тисяча шістсот сімдесят п`ять) гривень 35 копійок стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі ст. ст. 94, 232, 233, 236, Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, Закону України «Про оплату праці», Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду 08.02.2022 року у справі № 755/12623/19, та

Outcome: approved