Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

23.02.2022 позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що відповідачці на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідачка має зареєстроване місце проживання в належній позивачці квартирі, однак у вказаній квартирі не проживає понад 10 років, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, а тому факт реєстрації відповідачки в квартирі порушує право позивачки на вільне розпорядження та використання квартири, яка їй належить на праві власності, а відтак позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 05.04.2022 відкрито провадження у справі та призначено її до підготовчого розгляду. Ухвалою суду 14.06.2022 року, було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні позивачка вимоги позовної заяви підтримала, суду поянила, що відповідачка є донькою її однокласника, на його прохання вона здійснила її реєстрацію на період навчання. В подальшому відповідачка покинула місце проживання і поїхала. На прохання позивачки знятися з реєстраційного обліку зі сторони відповідачки жодної реакції не було. Згідно з вимогами ч.ч.6, 7 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась у встановленому законом порядку за адресою зареєстрованого місця проживання. Відзиву на позовну заяву від відповідачки до суду не надходило. За даних обставин суд приходить до висновку, що відповідачка належним чином повідомлялись судом про розгляд справи. Відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши письмові матеріали справи суд вважав за можливе розглянути справу без участі відповідачки по справі на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та, враховуючи положення ст.ст.280-281 ЦПК України постановити заочне рішення у справі. Заслухавши пояснення позивачки, покази, допитаних у судовому засіданні свідків, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення вимог позову з огляду на наступне. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 12.02.2004 року вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власноті [PERSON] . Власникові, згідно зі ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 379 ЦК України вказано, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначенні та придатні для постійного проживання у них. Згідно з електронного витягу суду Реєстру територіальної громади м. Києва, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована по [ADDRESS] . Разом з тим, факт не проживання відповідачки у зазначеній квартирі підтверджується Актом від 23.02.2022 року про не проживання особи за місцем реєстрації, підписаним мешканцями будинку за адресою: [ADDRESS] , що засвідчений начальником ЖЕД-318, [PERSON] . Як встановлено судом, сторони по справі не перебувають у родинних відносинах. У судовому засіданні були допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили, що вони проживають у будинку разом з 2004 року, жодного разу відповідачку не бачили, зі слів позивачки знають, що відповідчка є донькою її однокласника , яку на його прохання вона зареєстрування в спірній квартирі. Таким чином, відповідачка не проживаючи в спірній квартирі, але залишаючись зареєстрованою в ній, перешкоджає позивачці в розпорядженні власністю. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Виходячи з вказаного, суд дійшов висновку, що вимоги позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved