Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

15.08.2022 року [PERSON] - Позивач, в інтересах якого діє адвокат Бурлаков Максим Олександрович звернувся до суду з позовом до [PERSON] - Відповідач про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позовних вимог, Позивач зазначав, що [PERSON] , [INFO] постійно проживав та проживає у теперішній час за адресою своєї реєстрації: [ADDRESS] . Вказана квартира належала позивачу на праві власності. У серпні 2022 року внук позивача - [PERSON] повідомив позивачу, що це вже його квартира, яку начебто позивач сам тому подарував, після чого відповідач вигнав позивача з вказаної квартири. Для того щоб потрапити у свою квартиру де знаходяться ліки та особисті речі позивачу потрібно було звертатися за допомогою до сторонніх осіб та поліції. Нещодавно позивачу виповнилося 81 рік, він часто хворіє, знаходиться на обліку у лікарів: психіатра та невропатолога, та потребує постійного стороннього догляду. У середині травня 2022 року відповідач запропонував свої послуги по забезпеченню позивача доглядом, харчуванням та утриманням житлового приміщення в належному стані. Замість цього відповідач попросив відписати тому належну позивачу квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Позивач погодився і 01 червня 2022 року уклав з відповідачем у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Грудницької І.М. договір, тексту якого позивач не читав, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов`язки, про які вони вже домовилися. Перші два місяці після укладення договору відповідач сумлінно виконував свої зобов`язання, а на початку серпня припинив виконувати свої обов`язки та вигнав позивача з квартири. Для того щоб потрапити у свою квартиру, де знаходяться ліки, які потрібно постійно приймати, позивач повинен був звертатися за допомогою до сторонніх осіб та поліції. Від працівників поліції позивач дізнався, що фактично між ним і відповідачем був укладений договір дарування, чого позивач не бажав. Про існування договору дарування позивач взагалі не знав, копії договору дарування також не мав. Позивач помилився, щодо правової природи правочину. Насправді він хотів скласти договір довічного утримання. Адже договір дарування є вкрай невигідний правочин для позивача, оскільки на даний час позивачу 81 рік та він постійно потребує сторонньої допомоги та підтримки, а якщо відповідач виганяє позивача з квартири та своїми діями позбавляє можливості мати крокову доступність до життєво важливих ліків, то він не те шо не може надавати позивачу допомогу, а може й позбавити його життя таким чином. Окрім цього, договір дарування був укладений помилково під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби позивача, він знаходиться на обліку у лікарів психіатра та невропатолога, є інвалідом великої вітчизняної війни, постійно потребує сторонньої допомоги, не має іншого житла крім спірного, а тому сам договір дарування не відповідає внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. 10.11.2022 року Відповідач до суду заяву в якій зазначив, що Позивач є його рідним дідусем, в червні 2022 року він зателефонував йому та повідомив в телефонній розмові про своє бажання подарувати йому належну йому квартиру [ADDRESS] . При цьому, сам позивач зазначив, що він не тільки виявив бажання подарувати йому квартиру, але й сам домовився з нотаріусом про укладення та посвідчення такого договору, він особисто повідомив йому прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, якого він сам собі обрав, і дату та час коли такий договір має бути підписаний сторонами. В зазначений день договір, текст якого вже було нотаріусом заздалегідь на прохання позивача було підписано сторонами. Позивач заздалегідь приніс нотаріусу копії правоустановчих документів на квартиру, копію свого паспорту та коду для складання проекту договору дарування. Дідусь попередив Відповідача, які документи він повинен взяти для підписання договору дарування. При цьому, нотаріус в його присутності неодноразово роз`яснювала, що цей договір не передбачає жодних дій на користь дарувальника. Неодноразово нотаріус питала в дідуся чи все йому зрозуміло, чи розуміє він наслідки своїх дій та чи відповідають його дії його внутрішній волі, на що він абсолютно чітко та однозначно відповів згодою. При цьому Позивач наголошував, що бажання подарувати квартиру є вільним і жодних дій від мене він не очікує. У позивача пенсія складає близько 15000 грн., натомість Відповідач не має доходу, навчається, про що Позивачу було відомо, проживає з батьками, які його утримують. Чому дідусь передумав і вирішив визнати договір недійсним йому не відомо. В липні 2022 року Відповідач був вимушено поїхати з міста Миколаєва, є внутрішньо-переміщеною особою і пропонував дідусю допомогу, однак дідусь завжди відмовлявся, заявляючи що здатен дати собі ради і жодної допомоги він не потребує. За таких обставин, цією заявою Відповідач повідомив, що проти визнання недійсним договору дарування квартири недійсним не заперечує, оскільки вважає, що подальше перебування у його власності квартири за відсутності бажання позивача є неприпустимим, як з етичної точки зору та із врахуванням родинних стосунків - за такого визнає позов в повному обсязі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2022 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. Ухвалою судді від 16.09.2022 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач подав до суду про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити. Відповідач подав до суду заяву, в якій не заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до положень ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дослідивши заяву Відповідача про визнання позову, дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Судом установлено, що 01.06.2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , реєстровий №202, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грудницькою І.М., відповідно до умов договору дарувальник - [PERSON] , подарував зазначену квартиру [PERSON] . Згідно з умовами зазначеного договору дарувальнику та обдарованому було роз`яснено зміст прав та обов`язків за цим договором, а також правові наслідки укладеного нею правочину. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] вказав на те, що Позивач помилився, щодо правової природи правочину. Насправді він хотів скласти договір довічного утримання. Адже договір дарування є вкрай невигідний правочин для позивача, оскільки на даний час позивачу 81 рік та він постійно потребує сторонньої допомоги та підтримки. Окрім цього, договір дарування був укладений помилково під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби позивача, він знаходиться на обліку у лікарів психіатра та невропатолога, є інвалідом великої вітчизняної війни, постійно потребує сторонньої допомоги, не має іншого житла крім спірного, а тому сам договір дарування не відповідає внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова) правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем в своєму позові вказано щодо яких саме обставин він помилився укладаючи договір дарування квартири, оскільки він є інвалідом першої групи безстроково, має похили вік - 81 рік, потребує в постійному догляді та нагляді, знаходиться на обліку у невропатолога та психіатра, вказана квартира є його єдиним житлом, в якій він зареєстрований в установленому законом порядку. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також визнання позову Відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання догвору недійним як такого, що вичнений під впливом помилки.

Outcome: approved