Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

у серпні 2022 року [PERSON] через свого представника - адвоката Рудзей Ю.В. звернулась до суду з позовом до АТ «ОТП-Банк» про зарахування безпідставно отриманих коштів в рахунок основного зобов`язання та зменшення зобов`язання по кредитному договору. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.06.2018 року між нею та AT «ОТП Банк» та було укладено анкету-заяву, в якій вона просила відкрити поточний рахунок та встановити кредитну лінію. Разом з тим, отримавши 20.07.2022 року звіт-рахунок за період з 01.07.2018 року по 30.08.2018 року нею було виявлено порушення з боку банку, а саме: проведення неправомірного нарахування та списання грошових коштів з картки як за SMS-інформування за кредитним сервісом «Скибочка» на загальну суму 540,00 грн., на що вона згоди не давала при підписанні анкети-заяви, а також безпідставне нарахування заборгованості, в рахунок якої банком щомісячно здійснюється списання грошових коштів. Тому, просила суд зобов`язати AT «ОТП Банк» зарахувати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2019838004 від 30.07.2018 року, укладеним між нею та AT «ОТП Банк», суму в розмірі 540,00 грн. та зменшити розмір заборгованості за кредитним договором від 30.07.2018 року. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 22.08.2022 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 54-55). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами, за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом установлено, що 30.06.2018 року [PERSON] підписано заяву-анкету про надання банківських послуг AT «ОТП Банк» № 2019838004_CARD (а.с. 9-10). Заява-анкета укладена відповідно до ст. ст. 6, 207, 627 ЦК України і підписанням її клієнт приєднується до Договору про порядок підписання правочинів, розміщеного на офіційному сайті банку. Підписавши вказану заяву, позивач, бажаючи оформити поточний (картковий) рахунок та отримати електронний платіжний засіб, попередньо ознайомилась зі всіма умовами надання банківських послуг, правилами, тарифами, в тому числі із положеннями договорів та усіх додатків до них, невід`ємною частиною яких є ця заява-анкета про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк». Звертаючись до суду, позивач вказала, через що не підлягає доказуванню, що отримала від банку платіжну картку, а також кредит, котрий частково погашала. З матеріалів справи вбачається, що за період з 01.07.2018 року по 30.08.2018 року банком проведено нарахування та списання грошових коштів з картки як за SMS-інформування за кредитним сервісом «Скибочка» на загальну суму 540,00 грн. (а.с. 11-50). Позивач вказала про те, що згоди на таке інформування не надавала, про що зазначила в заяві-анкеті. Разом з тим, судом критично оцінюється вказане твердження позивача з огляду на те, що з наявної в матеріалах справи заяви-анкети вбачається, що позивач не надавала згоди на підключення послуги SMS-інформування по картковому рахунку [NUMBER] , в той час як за SMS-інформування, за що списано 540,00 грн. здійснювалось за кредитним сервісом «Скибочка», доказів на відмову від якого позивачем не надано. Так, ст. 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову, суд приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов в частині зобов`язання AT «ОТП Банк» зарахувати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2019838004 від 30.07.2018 року суми в розмірі 540,00 грн. не підлягає задоволенню. Як наслідок, не підлягає задоволенню й похідна вимога щодо зменшення розміру заборгованості за кредитним договором від 30.07.2018 року. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed