Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

02 лютого 2022р. до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області надійшла позовна заява [PERSON] до Новодмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області про визнання права власності в порядку спадкування. У своїй позовній заяві позивач просить: - встановити факт родинних відноси, а саме, що [PERSON] , яка померла [INFO] , є матір`ю [PERSON] ; - встановити факт належності правовстановлюючого документу, а саме: встановити, що державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЧП №095313 від 10.02.2004р., який виданий [PERSON] , дійсно належить [PERSON] , яка померла [INFO] ; - визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право на земельну ділянку, площею 1.97 га, яка розташована в межах Домантівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області; - визнати за [PERSON] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право на грошові вклади з відповідними відсотками та компенсаційними витратами, що знаходяться у ТВБВ №10026/0830 філія - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» на рахунку № [NUMBER] сума залишку 10994 грн. 65 коп. і на пенсію за жовтень в сумі 1937 грн. 01 коп., яка була перерахована на рахунок № [NUMBER] Ощадного банку 06.10.2018 року. Позов обґрунтовано тим, що позивач [PERSON] є дочкою [PERSON] . Мати позивача за свого життя склала заповіт, яким земельну ділянку, площею 1.97 га, яка розташована в межах Домантівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 7121583900:04:002:0163 заповіла позивачу. [PERSON] [INFO] померла, а тому після її смерті відкрилася спадщина на майно, до складу якого, серед іншого, увійшла вказана вище земельна ділянка, площею 1.97 га, кадастровий номер 7121583900:04:002:0163 та грошові вклади з відповідними відсотками та компенсаційними витратами, що знаходяться у ТВБВ №10026/0830 філія Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» на рахунку № [NUMBER] сума залишку 10994 грн. 65 коп. і на пенсію за жовтень в сумі 1937 грн. 01 коп., яка була перерахована на рахунок № [NUMBER] Ощадного банку 06.10.2018 р. Після смерті своєї матері позивач спадщину прийняла та звернулась до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області із відповідною заявою про прийняття спадщини. Однак належним чином оформити свої спадкові права позивач не має можливості, оскільки у державному акті на землю ЧП №095313 невірно вказано прізвище спадкодавця, а саме вказано прізвище « [PERSON] », тоді як паспорт громадянина та свідоцтво про смерть спадкодавця видані на прізвище « [PERSON] ». Через розбіжність у документах, поданих для оформлення спадщини, нотаріус позбавлений можливості встановити факт родинних стосунків спадкоємиці зі спадкодавицею, а тому у вчиненні нотаріальної дії позивачу було відмовлено, про що нотаріусом було видано постанову від 06.08.2019р. Позивач наполягає, що вона є єдиним спадкоємцем, яка належно прийняла спадщину після смерті своєї матері, оскільки її сестра від спадщини відмовилася, про що подала відповідну заяву до нотаріальної контори, а оскільки розбіжності в написанні прізвища її матері унеможливлюють їй належним чином оформити свої спадкові права, позивач змушена звернутися до суду із відповідним позовом. Ухвалою суду від 16.02.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач, будучи належним чином повідомленою про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, однак скерувала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник відповідача звернувся до суду із заявою у якій розгляд справи просив проводити за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Як вбачається з матеріалів справи, від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України, у зв`язку з чим в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.06.1968 року вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] , а її матір`ю зазначена [PERSON] . Згідно з даними свідоцтва про укладення шлюбу (серії [NUMBER] ) [PERSON] 19.08.1989р. зареєструвала шлюб з [PERSON] , після реєстрації якого прізвище дружини було змінено на [PERSON] . У свою чергу, відповідно до даних Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № витягу 00023566267 від 02.08.2019р., [PERSON] , дошлюбне прізвище якої [PERSON] , [INFO] шлюб розірвала. Згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу (серії [NUMBER] від 30.12.1983р.) [PERSON] та [PERSON] 30.12.1983 р. зареєстрували в Домантівській сільській раді народних депутатів Черкаської області шлюб, про що зроблено запис №19, в наслідок якого прізвище дружини було змінено на « [PERSON] ». Разом із тим у паспорті громадянина України серії [NUMBER] прізвище [PERSON] вказано « [PERSON] ». Аналогічне прізвище вказано й у довідці про присвоєння ідентифікаційного номера та в довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до експертного висновку, що складений Українським бюро лінгвістичних експертиз від 03.07.2019р. прізвища [PERSON] , яке зазначено в свідоцтві про смерть [PERSON] та прізвище [PERSON] , яке зазначено в свідоцтві про укладення шлюбу [PERSON] , державному акті на право власності на земельну ділянку, попри розбіжності в документах, наданих для експертизи, а також в інших документах зазначеної особи є ідентичними. Розбіжності виникли в наслідок відхилення від орфографічних норм або правил і принципів міжмовного перетворення і зумовлені ситуацією контактного білінгвізму. Відповідно до заповіту, що складений [PERSON] 05.08.2015р., який посвідчений 05.08.2015 р. секретарем виконавчого комітету Домантівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області та зареєстрований в реєстрі за №80, [PERSON] належну їй земельну ділянку площею 1.97 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в с. Домантове Золотоніського району Черкаської області, кадастровий номер земельної ділянки 7121583900:04:002:0163 заповіла дочці [PERSON] , 1968 р.н.. Відповідно до свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] від 09.10.2018р.) [PERSON] померла [INFO] . Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЧР №2095813 та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, номер витягу НВ-7109809272019 від 22.04.2019, [PERSON] належить земельна ділянка, площею 1.97 га., яка розташована в с. Домантово Золотоніського району Черкаської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №836 10.02.2004р. Кадастровий номер земельної ділянки 7121583900:04:002:0163. Відповідно до листа Києво-Святошинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 25.04.2019 р., №5568/08, на день смерті [PERSON] , [INFO] , недоотриманої пенсії немає. Пенсія за жовтень 2018 р. в сумі 1937 грн. 01 коп. була перерахована на рахунок № [NUMBER] [PERSON] . Згідно з листом ПАТ «Державний ощадний банк України» від 22.05.2019р. на ім`я [PERSON] станом на 17.05.2019р. відкрито рахунок в установі АТ «Ощадбанк» у ТВБВ №10026/0830 філія - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», рах. № [NUMBER] сума залишку 10994,65 грн. У ТВБВ №10023/0277 філія - Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» №9760/91551002831 (компенсація 1997р.). - сума залишку 137.55 грн. Відповідно до заяви [PERSON] , яка адресована Києво-Святошинській районній державній нотаріальній конторі Київської області остання відмовляється від прийняття спадщини після смерті матері на користь своєї сестри дочки померлої [PERSON] . Згідно із заявою [PERSON] , адресованою Києво-Святошинській районній державній нотаріальній конторі Київської області, остання спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , [INFO] , прийняла. За результатом звернення [PERSON] . Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №100/2019 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , копія якої додана до матеріалів справи. Як вбачається зі змісту постанови Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області від 06.08.2018р. за №2161/02-31 [PERSON] у вчиненні нотаріальних дій щодо видачі свідоцтв про право на спадщину відмовлено, оскільки наявні розбіжності в написанні прізвищ спадкодавця у правовстановлюючих документах, що позбавляє можливості встановити факт родинних стосунків спадкоємиці зі спадкодавицею. Визначаючись щодо встановлених обставин та спірних правовідносин, суд керується наступним. Щодо позовної вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У силу ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі - постанови Пленуму) із змінами та доповненнями від 25.05.1998 р., в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як вбачається з п. 7 зазначеної Постанови суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. За таких обставин, суд приходить до висновку, що факт родинних відносин між [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] [INFO] , як матір`ю та дочкою доводиться та підтверджується сукупністю долучених до позовної заяви документів, а тому заява в частині встановлення факту родинних відносин підлягає задоволенню, оскільки даний факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, встановлення цього факту має для позивача юридичне значення, від його встановлення залежить реалізація її права на оформлення спадщини і іншого порядку його встановлення немає. Щодо позовної вимоги про встановлення належності [PERSON] правовстановлюючого документу, а саме державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧП №095313 від 10.02.2004р., який виданий на прізвище [PERSON] , суд зазначає про наступне. Суд бере до уваги, що вказаний вище державний акт на право власності на земельну ділянку виданий спеціальним уповноваженим органом на підставі рішення органу державної влади, а саме розпорядження Золотоніської райдержадміністрації від 08.01.2004 року за № 7, та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 836. Доказів недійсності розпорядження органу державної влади, безпідставності його видачі та відсутності права спадкодавця на вказану земельну ділянку матеріали справи не містять. Згідно із ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Надані до матеріалів справи докази стверджують, що у вказаному Державному акті на землю невірно вказане прізвище спадкодавця, однак наявність такої помилки не свідчить про відсутність права спадкодавця на вказану у ньому земельну ділянку чи безпідставності видачі такого акту. Згідно з ч. 1 ст. 78 Земельного Кодексу України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ч. 1 п. «г» ст. 81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Статтею 131 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яку ратифіковано Україною 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.12\~постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року "Про встановлення фактів, що мають юридичне значення"\~при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові надати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Відповідно до листа ВСУ 01.01.2012 р. "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Факт належності вказаного державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] стверджується співпадіннями особистих даних зазначених у вказаному державному акту та інших документах померлої, які додані до матеріалів справи та в яких збігається ім`я, по батькові, місце проживання спадкодавця. Вказані вище докази дають суду підстави вважати, що матеріали справи та доводи позивача є належними та стверджені відповідними доказами, які містять інформацію достатню для встановлення обставин, що обґрунтовують вимоги [PERSON] .. Таким чином, судом достовірно встановлений факт допущення помилки в написанні прізвища [PERSON] в правовстановлюючому документі. За таких обставин, суд приходить до висновку, що факт належності правовстановлюючого документу доводиться та підтверджується сукупністю долучених до позовної заяви документів, а тому заява в цій частині підлягає задоволенню, оскільки даний факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, встановлення цього факту має для позивача юридичне значення, від його встановлення залежить реалізація її права на оформлення спадщини і іншого порядку його встановлення немає. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом суд зазначає про таке. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно із ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин Стаття 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У разі, коли спір виникає у зв`язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку. Крім того, як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від ЗО травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Так, за наявності умов, передбачених ст. 49 Закону України «Про нотаріат», на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Згідно з п. 3 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» відмова у вчиненні нотаріальної дії за загальним правилом здійснюється в усній формі, а у випадку наявності вимоги особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, - виноситься відповідна постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Враховуючи норми ст. 50 Закону України «Про нотаріат» та норми Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України, справи щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні повинні розглядатися в порядку позовного провадження як спір про право. При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Як встановлено судом та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, позивач є спадкоємцем за заповітом після померлої [PERSON] на спадкове майно, а саме земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1.97 га, кадастровий номер 7121583900:04:002:0163, розташовану на території с. Домантово Золотоніського району Черкаської області. Однак, через розбіжності в написанні прізвища спадкодавця у правовстановлюючих документах, та, як наслідок, необхідністю встановлення факту родинних відносин, позивач не може реалізувати свого законного права на нотаріальне оформлення спадщини, що підтверджується вказаною вище постановою нотаріуса. За вказаних обставин, суд, враховуючи норми чинного цивільного законодавства України, та той факт, що спадкодавець [PERSON] за час свого життя отримала державний акт на земельну ділянку та згідно заповіту від заповіла її позивачу, проте у правовстановлюючих документах невірно зазначено прізвище спадкодавця, а також приймаючи до уваги повне і безумовне визнання позову відповідачем, та те, що задоволення позову не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на грошові вклади в порядку спадкування за законом суд виходить з наступного. Частиною 1 та 2 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. Нормами ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених\~статтею 1259\~цього Кодексу Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на його майно, в торму числі на грошові вклади, а оскільки заповіт спадкодавця не охоплює усієї спадщини, то право на спадкування здійснюється за законом. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Судом встановлено, що позивач є дочкою спадкодавця, отже відноситься до першої черги спадкування. Як вбачається з матеріалів справи, позивач реалізувала своє право на прийняття спадщини після смерті своєї матері та у встановлений законом порядок подала заяву про прийняття спадщини. Інші спадкоємці, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] відсутні та у встановленому законом порядку до нотаріальних контор по питанню оформлення своїх спадкових прав не зверталися. Відповідно до ст.. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно загальних норм закріплених в ст. 1216 та 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч.,ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.,ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні докази в даній частині позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з позовних вимог позивача, остання просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері грошові вклади з відповідними відсотками та компенсаційними витратами, що знаходяться у ТВБВ №10026/0830 філія - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» на рахунку :№ [NUMBER] сума залишку 10994 грн. 65 коп. і на пенсію за жовтень 2018р. в сумі 1937грн. 01 коп., яка була перерахована на рахунок № [NUMBER] ощадного банку 06.10.2018р., належні померлій [PERSON] .. Відповідно до листа Києво-Святошинського об`єднаного управління ПФУ Київської області від 25.04.2019р. за №5568/08 [PERSON] за жовтень 2018р. була перерахована пенсія в сумі 1937 грн. 01 коп., яка була перерахована на рахунок № [NUMBER] Ощадбанку 06.10.2018р.. Однак, згідно листа ПАТ «Державний ощадний банк України» від 22.05.2019р. на ім`я [PERSON] станом на 17.05.2019р. відкрито рахунок в установі АТ «Ощадбанк» у ТВБВ №10026/0830 філія - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», рах. № [NUMBER] сума залишку 10994,65 грн.. У ТВБВ №10023/0277 філія - Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» №9760/91551002831 (компенсація 1997р.). - сума залишку 137.55 грн. Жодних доказів наявності відкрито рахунку № [NUMBER] , на якому зберігається пенсія [PERSON] в сумі 1937 грн. 01 коп., матеріали справи не містять. Таким чином суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача в частині визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті її матері пенсії за жовтень 2018р. в сумі 1937 грн. 01 коп. , яка була перерахована на рахунок № [NUMBER] Ощадного банку 06.10.2018р. задоволенню не підлягають, оскільки наявність останніх не стверджується жодним доказом, що міститься в матеріалах справи. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. З ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). За таких підстав, враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову з метою захисту спадкового майнового права позивача. На підставі ст.,ст. 16, 346, 1216, 1218, 1225, 1268, 1270 ЦК України,

Outcome: partial