Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

У липні 2022 року до провадження Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла зазначена заява, за якою заявник, [PERSON] , просить суд встановити факт його постійного проживання зі спадкодавцем, [PERSON] , померлою [INFO] , на час відкриття спадщини. В обґрунтування, заявник зазначає, що [INFO] , у віці 94 років, померла спадкодавець, [PERSON] , про що 19 листопада 2019 року складено відповідний актовий запис №1263. За життя [PERSON] , 04 квітня 2013 року, склала заповіт, яким усе належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, які належать їй, на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті, заповідала [PERSON] , а у разі, якщо [PERSON] помре, до відкриття спадщини, не прийме її, або відмовиться від її прийняття чи буде усунений від права спадкування, усе вищезазначене майно, майнові права та обов`язки, вона заповідала [PERSON] , онуку. З урахуванням змісту заповіту, до спадкової маси відносяться права власності [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю. [PERSON] спадщину не прийняв, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 листопада 2020 року йому державним нотаріусом Першої Кам`янської державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після тітки, [PERSON] , померлої [INFO] , з тих підстав, що він ( [PERSON] ) звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після спливу 6-ти місячного строку, з дня смерті спадкодавця. За таких обставин, з урахуванням змісту заповіту, усе майно [PERSON] , її майнові права та обов`язки має право успадкувати [PERSON] , який 16 березня 2022 року звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але Постановою про відмову у вчинення нотаріальної дії від 16 березня 2022 року йому держаним нотаріусом Першої Кам`янської державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки, як зазначено в постанові, згідно довідок, виданих ТОВ «ЄРЦ КП» 18.11.2020 року, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 26 травня 1970 року по день смерті - одна. При цьому, йдеться в постанові нотаріуса, заява [PERSON] про видачу йому спадщини, подана ним до нотаріальної контори 16.03.2022 р., тобто після спливу 6-ти місячного строку з дня смерті спадкодавця, а документи, які б підтверджували фактичне прийняття спадщини спадкоємцем, нотаріусу не подані, у зв`язку з чим нотаріусом було роз`яснено право звернення до суду. Таким чином, відсутність документів, які б підтверджували факт прийняття [PERSON] спадщини, є підставою для встановлення цього факту в судовому порядку, оскільки встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини буде підтвердженням того, що спадщина ним була прийнята з огляду на вимоги ч.3 ст.1268 ЦК України, якими визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем, на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, встановлення в судовому порядку факту постійного проживання зі спадкодавцем, на час відкриття спадщини, впливає на спадкові права [PERSON] , у зв`язку з чим встановлення цього факту необхідно для реалізації можливості заявника отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину, після померлої, [PERSON] . Ухвалою судді від 22 липня 2022 року справу було призначено до судового розгляду, в порядку окремого провадження, та клопотання про виклик та допит свідків, задоволено. В судовому засіданні представник заявника - адвокат Фесюк Ю.О. вимоги викладені в заяві підтримав та просив задовольнити, у повному обсязі. Заявник, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, свою заяву підтримує та просить її задовольнити. Заінтересована особа, Кам`янська міська рада, в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надали заяву від представника про розгляд справи. у їх відсутність. Судом встановлено, що [INFO] у віці 94 років померла спадкодавець, [PERSON] , про що 19 листопада 2019 року складено відповідний актовий запис №1263, місце державної реєстрації смерті: Заводський районний у м.Кам`янське відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. За життя [PERSON] , а саме 04 квітня 2013 року, вона склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу, Семеруніною К.Є, яким усе належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, які належать їй на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті, заповідала [PERSON] , а у разі, якщо [PERSON] , помре до відкриття спадщини, не прийме її, або відмовиться від її прийняття чи буде усунений від права спадкування, усе вищезазначене майно, майнові права та обов`язки, вона заповідала [PERSON] , [INFO] , податковий номер: [NUMBER] . З урахуванням змісту заповіту, до спадкової маси відносяться права власності [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 29 липня 1993 року, виданого згідно з розпорядженням органу приватизації, яким є Дніпродзержинська ТЕЦ, від 29 липня 1993 року. [PERSON] спадщину не прийняв, та Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 листопада 2020 року йому державним нотаріусом Першої Кам`янської державної нотаріальної контори, було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті тітки, [PERSON] , померлої [INFO] , з тих підстав, що він ( [PERSON] ) звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після спливу 6-ти місячного строку з дня смерті спадкодавця. За таких обставин, з урахуванням змісту заповіту, усе майно [PERSON] , її майнові права та обов`язки, має право успадкувати онук [PERSON] , який 16 березня 2022 року звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але Постановою про відмову у вчинення нотаріальної дії від 16 березня 2022 року йому держаним нотаріусом Першої Кам`янської державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки, як зазначено в постанові, згідно довідок, виданих ТОВ «ЄРЦ КП» 18.11.2020 року, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 26 травня 1970 року по день смерті, одна. В постанові нотаріуса зазначено, що заява [PERSON] , про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, подана ним до нотаріальної контори 16.03.2022 р., тобто після спливу 6-ти місячного строку, з дня смерті спадкодавця, а документи, які б підтверджували фактичне прийняття спадщини спадкоємцем, нотаріусу не подані, у зв`язку з чим нотаріусом було роз`яснено право звернення до суду. Таким чином, відсутність документів, які б підтверджували факт прийняття [PERSON] спадщини, є підставою для встановлення цього факту в судовому порядку, оскільки встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, на час відкриття спадщини, буде підтвердженням того, що спадщина ним була прийнята з огляду на вимоги ч.3 ст.1268 ЦК України, якими визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Встановлення в судовому порядку факту постійного проживання зі спадкодавцем, на час відкриття спадщини, впливає на спадкові права [PERSON] , у зв`язку з чим встановлення цього факту необхідно для реалізації можливості заявника отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину після померлої, [PERSON] . Суд вважає, що факт постійного проживання [PERSON] разом з [PERSON] , доводиться Актом про проживання без реєстрації від 13.04.2022 року, затвердженим начальником юридичного відділу КП ДМР «Добробут», зі змісту якого вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , разом мешкали та вели спільне господарство гр. [PERSON] , [INFO] , який мешкав фактично, без реєстрації з 14.01.2019 року до моменту смерті бабусі, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , про що свідчать та підписали акт сусіди - [PERSON] , [PERSON] .. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. З урахуванням того, що [PERSON] проживав у квартирі (житлі) [PERSON] разом з нею на протязі десяти місяців до моменту її смерті, то є всі підстави вважати його таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] , відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Окрім того, відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування», суд розглядає в порядку окремого провадження, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем, на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна дотримуватись норм процесуального законодавства. Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. У ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Водночас, Верховний Суд України у своєму листі від 01.01.2012 року вказує на те, що сторонами у справах окремого провадження є заявники, заінтересовані особи, які є спеціальними суб`єктами цього виду провадження. При визначенні кола заінтересованих осіб у встановленні факту слід враховувати їх юридичний інтерес, а саме: тоді, коли факти, що підлягають встановленню, можуть вплинути на їх права та обов`язки; якщо це організації та установи, в яких заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту. Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до частини першої статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Аналогічну норму містить пункт 3.21 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України). Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, суд зауважує, що у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження №61-44149св18) Верховний суд дійшов висновку, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною 3 статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №404/2163/16-ц (провадження 61-15926св). Встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов до висновку про доведеність позивачем факту постійного проживання заявника, [PERSON] із бабусею спадкодавцем, [PERSON] , на момент її смерті, а тому вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню. Надаючи оцінку доказам, суд, на підставі внутрішнього переконання, вважає їх достовірними, оскільки їх свідчення узгоджуються між собою та за взаємним зв`язком із вищевказаними письмовими доказами. Допитані у судовому засіданні свідок, [PERSON] , та свідок, [PERSON] , суду показали, що вони сусіди померлої [PERSON] , дійсно заявник [PERSON] доглядав за померлою, фактично мешкав з нею приблизно з рік до її смерті, допомагав вести спільне господарство, на час смерті теж, мешкав разом з нею. Згідно з п. 3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець, на день смерті спадкодавця, проживав разом із цим спадкодавцем. Отже, у випадку, якщо спадкоємець фактично постійно проживав із спадкодавцем, на момент відкриття спадщини, проте у його паспорті відсутня відмітка про реєстрацію місця проживання, разом із спадкодавцем, а також відсутні докази, визначені п. 3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання, разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Заінтересована особа заперечень проти заявлених вимог не надали. Іншим способом встановити вказаний факт неможливо. Встановлення даного факту необхідно заявнику для оформлення спадщини. Тому вимоги заявника підлягають задоволенню.

Outcome: approved