Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

у серпні 2022 року [PERSON] звернулася з позовом до суду, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та місцем реєстрації - кімнатою [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилалася на те, що їй на підставі ордера № 90 на житлову площу в гуртожитку № 3 Національної академії наук України на основі спільного рішення адміністрації та профкому належить кімната [ADDRESS] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання осіб, виданої Управлінням «Центр надання адміністративних послуг у м. Києві, Голосіївська РДА» в кімнаті [ADDRESS] , зареєстровані громадяни: 1.мати - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 22.10.2009 року; 2.колишній чоловік - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 01.11.2012 року, 3.син [PERSON] [INFO] , зареєстрований з 322.10.2009 року; 4.син [PERSON] [INFO] , зареєстрований з 10.03.2017 року. Зазначила, що [PERSON] не проживає в житловому приміщенні понад півтора року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в кімнаті не має. Вважала, що факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, у зв`язку з чим вона позбавлена можливістю оформити субсидію на себе, оскільки вона оформлена на [PERSON] та кошти останній отримує на особисту картку, а вона самостійно сплачує комунальні послуги. Зазначила, що [PERSON] вже півтора року не сплачує комунальні послуги, хоча за усною домовленістю останній повинен був сплачувати половину суми. Враховуючи викладене, вимушена звернутись до суду із вказаним позовом. Ухвалою від 26.08.2022 року відкрито провадження по справі із проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін на 02.11.2022 року (а.с. 22). Відповідач по справі відзив на позовну заяву не направив. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі ордера № 90 на житлову площу в гуртожитку № 3 Національної академії наук України на основі спільного рішення адміністрації та профкому [PERSON] належить кімната [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання осіб, виданої Управлінням «Центр надання адміністративних послуг у м. Києві, Голосіївська РДА» в кімнаті [ADDRESS] , зареєстровані громадяни: 5.мати - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 22.10.2009 року; 6.колишній чоловік - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 01.11.2012 року, 7.син [PERSON] [INFO] , зареєстрований з 322.10.2009 року; 8.син [PERSON] [INFO] , зареєстрований з 10.03.2017 року (а.с. 9-11). Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно із ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд). Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК УРСР). Встановлено, що [PERSON] не проживає в житловому приміщенні понад півтора року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла в участі не бере, особистих речей в кімнаті не має (а.с. 14-17). Із встановлених судом обставин необхідно дійти до висновку про те, що [PERSON] втратив інтерес до кімнати, його відсутність не пов`язана із поважними причинами, він не проживає в указаній квартирі більше ніж шість місяців, тому наявні підстави для визнання його таким, що втратив право користування кімнатою. У силу вимог ст. 71 ЖК УРСР заявлений позов про не проживання відповідача понад шість місяців у зв`язку з не поважними причинами за місцем реєстрації в жилому приміщенні є обґрунтованим. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач втратив право на користування жилим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] , оскільки не проживає у вказаному жилому приміщенні більше, ніж півроку без поважних причин. Відповідно до встановленого ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, а тому при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання не потребується. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є відповідною правовою підставою для зняття її з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по оплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved