Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Одеська товарна біржа про визнання біржового договору купівлі-продажу дійсним. Свої вимоги він обґрунтовує тим, що 30.07.1998 року був укладений договір купівлі-продажу № 23453, який посвідчений Одеською товарною біржою та зареєстрований в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю під № 23453 від 30 липня 1998 року. Відповідне право власності було зареєстровано в установленому законом порядку.В той же час, на момент укладення договору [PERSON] був неповнолітнім, не міг бути членом біржі та відповідно не міг укласти відповідний договір купівлі-продажу. Вищевказані обставини стали підставою для звернення до суду з даною позовною заявою. Ухвалою судді від 22.08.2022 року позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. 03.10.2022 року провадження по справі було відкрито. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином. В той же час, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідачі будучи повідомлений про дату та час судового засідання до суду не з`явились, причин неявки суду не повідомили. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Одеська товарна біржа будучи повідомлена про дату та час судового засідання до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила. Вказане підтверджується відповідними поштовими відправленнями наявними у матеріалах справи, а тому суд приходить до переконання про можливість розгляду справи у відсутності відповідачів та третьої особи, відповідно до вимог ч. З ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК та ухвалює заочне рішення. Згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, доводи сторін, викладені у відповідних заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 30.07.1998 року між [PERSON] , [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу № 23453, відповідно до якого продавці продали, а покупець придбав квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний Договір посвідчений Одеською товарною біржою та зареєстрований в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю під № 23453 від 30 липня 1998 року. Право власності покупця (позивача по справі) було зареєстровано в ОМБТІ та РОН за № 461 сторінка 106 кн. 293 пр. Крім того, листом КП «БТІ» ОМР № 17819/04-04 від 01.09.2022 року підтвердило відповідну реєстрацію вказавши, що станом на 31.12.2012 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за такою фізичною особою - « [PERSON] вказане російською мовою згідно із записом у реєстраційній книзі) на підставі договору № 23453 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований [PERSON] 30.07.1998. Реєстраційний запис зроблено 05.08.1998 за реєстровим номером 461 у реєстровій книзі 293пр на сторінці 106. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 308616497 від 30.08.2022 року право власності на вищевказаний об`єкт не було зареєстровано за будь-якою іншою особою. В той же час, одним із продавців був [PERSON] , [INFO] , який на дату укладення договору (14.07.1998 року) був неповнолітнім - 14 років. Враховуючи те, що правовідносини між сторонами виникли під час дії Цивільного кодексу України 1963 року, тому мають регулюватися саме його нормами. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. За положеннями ст. 227 ЦК Української РСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» № 1957 XII від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання договору купівлі-продажу в 1999 році, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно зі ст.8 Закону України «Про товарну біржу» членами товарної біржі є засновники, а також прийняті до складу згідно із статутом біржі фізичної особи. Одним із обов`язків члена товарної біржі є сплата членських внесків. Малолітні діти не набули повної цивільної дієздатності та не мають особистого доходу, який би дозволив сплачувати внески та бути повноправними членами товарної біржі. Отже, членом товарної біржі може бути громадянин, який досяг повноліття. Таким чином, [PERSON] , [INFO] , який на дату укладення договору (14.07.1998 року) був неповнолітнім - 14 років не міг бути членом біржі. Однак, договір купівлі-продажу № 23453 від 30.07.1998 року був все одно укладений та обома сторонами повністю виконаний: відповідачами була звільнена квартира, передані ключі, а позивач сплатив узгоджену між сторонами грошову суму. Також, право власності на зазначену квартиру за позивачем було зареєстровано відповідно до чинної на той момент Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу № 23453 від 30.07.1998 року Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне, або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3, від 28.04.1978 року, зі змінами №15, від 15.05.1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними, з підстав недодержання нотаріальної форми», визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі - продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора, вправі визнати угоду дійсною. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Враховуючи викладене, з урахуванням відсутності порушень діючого законодавства під час укладення договору купівлі-продажу та його виконання, принципу неприпустимості позбавлення права власності, презумпції законності правочинів вважаємо, що позовні вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу дійсним підлягають задоволенню в повному обсязі. Передбачене частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти lcnaHM» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989). Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес), виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. «Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України (пункт 3.4). Згідно з ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (ст.ст.77-80 ЦПК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України). На підставі ст. ст. 16, 376, 386, 391 ЦК України суд,-

Outcome: approved