Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

Позивач 04.05.2022 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Позов обґрунтовано тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі від якого народився [PERSON] , [INFO] . Сторони припинили спільне проживання з липня 2013 року, та малолітня дитина залишилась проживати з позивачкою. Відповідач проживає окремо, участі у вихованні дитини не приймає. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.03.2016 року у цивільній справі №759/19452/14-ц з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] до досягнення дитиною повноліття. Постановою державного виконавця Святошинського РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 23.08.2016 року відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів за виконавчим листом, виданим у згаданій справі. Разом з тим, сплата відповідачем аліментів на утримання дитини носить епізодичний характер, та станом на 08.02.2022 року заборгованість зі сплати аліментів на дитину становить 275208,03 грн. Крім цього, після припинення шлюбних відносин, сторони не дійшли згоди щодо подальшого місця проживання спільної дитини, у зв`язку з чим позивачка змушена була звернутися до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 28.06.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с.41). 06 вересня 2022 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення позову у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Зокрема відповідачем наголошено, що при розрахунку заборгованості по аліментам не було враховано сплачені ним аліменти на картковий рахунок позивача. Окрім того, відповідач наголошує, що додана до позовної заяви довідка про неотримання аліментів від 01.10.2018 року є неналежним та недопустимим доказом, оскільки видана у 2018 році та є не дійсною зважаючи на положення ч. 13 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачено, що довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів дійсна протягом одного місяця з дня її видачі (а.с. 46-49). 28 вересня 2022 року до суду надійшов висновок Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини (а.с. 75-76). Ухвалою суду від 06.10.2022 року закрито підготовче провадження у справі, та призначено судовий розгляд у справі (а.с. 78). У судовому засіданні 07.11.2022 року позивач та його представник - адвокат Незвіський Д.Я. підтримали позов у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи: Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, та подав до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 74). Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі від якого народився [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин, сторони не дійшли згоди щодо подальшого місця проживання спільної дитини, у зв`язку з чим позивачка змушена була звернутися до суду з відповідним позовом. В силу положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. Відповідно до висновку Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської РДА від 23.09.2022 року №107-40/3420 відповідний орган рекомендує визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] (а.с. 75-76). При обстеженні умов проживання та рівня забезпечення потреб малолітньої дитини Службою у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації було встановлено, що дитина мешкає з матір`ю, за адресою: [ADDRESS] . В квартирі в якій вони проживають створені всі належні умови для повноцінного розвитку, виховання та проживання. На засіданні комісії був присутній батько, [PERSON] , який повідомив, що не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю, громадянкою [PERSON] . Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині та визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, оскільки це відповідає її інтересам та не порушує права сторін на їх участь у вихованні дитини. Разом з тим, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Так, підставою для стягнення з відповідача на користь позивача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів позивачем подано до суду довідку від 01.10.2018 року Святошинського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві про неотримання аліментів у виконавчому провадженні ВП №52024839, на загальну суму 275208,03 грн. (а.с. 20-22). Разом з тим, відповідно до ч. 13 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем на вимогу стягувача протягом трьох робочих днів у випадках, встановлених законом. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів дійсна протягом одного місяця з дня її видачі. Посилання представника позивача на нову довідку від 26.10.2022 року та наявність заборгованості по сплаті неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в контексті даного спору суд не бере до уваги, як таку, що подана після завершення підготовчого засідання та переходу до розгляду справи по суті. Тобто є не належним доказом у справі. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial