Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з даною позовною заявою, мотивуючи її тим, що 17.02.2015 року, між нею та відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгород, про що в книзі реєстрації зроблений відповідний актовий запис № 64. Від шлюбу у подружжя є спільна дитина: [PERSON] [INFO] . На протязі останніх років життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Позивачка зазначає, що кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, та сім`ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, між ними постійно виникали та виникають сварки і суперечності свідком яких нерідко стає їх дитина, що тяжким чином впливає на її та на душевний стан позивачки. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у сім`ї, він не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, та за глибоким переконанням позивачки подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Незважаючи на те, що позивачка працює, необхідний рівень матеріального забезпечення неповнолітній дитині самостійно забезпечити не може. В свою чергу відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по матеріальному утриманню дитини. За таких обставин, позивачка просить суд шлюб, який був укладений 17.02.2015 року між нею та [PERSON] розірвати та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання їх неповнолітньої доньки: [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. 03.11.2022 року від представника відповідача адвоката Сікачова С.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній зазначив, що позовну вимогу про розірвання шлюбу його довіритель визнає. Що стосується вимоги про стягнення аліментів, то зазначає, що [PERSON] на даний час може платити лише третину від свого заробітку 2000 грн., оскільки зараз в країні воєнний стан, а тому останній не взмозі заробляти більше. Крім цього зазначив, що відповідач на утриманні має двох батьків похилого віку, один з яких є інвалідом 3 групи. В судове засідання позивачка [PERSON] надала суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала з викладеними мотивами. Просила розглянути справу у її відсутності. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, однак його представник адвокат Сікачов С.Ю. подав заяву про розгляд справи у їх відсутності. Просив вирішити справу з врахуванням їх позиції, що викладена у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, виходячи з їх належності, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з свідоцтва серії [NUMBER] від 17.02.2015 року про шлюб, 17.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгород, реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, вчинено актовий запис № 64. Від шлюбу у подружжя є спільна дитина: [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29.09.2015 року. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що сімейне життя між подружжям [PERSON] та [PERSON] не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. У них різні погляди на життя, з вини обох сторін сумісне життя і збереження сім`ї стали неможливими, фактичні шлюбні відносини між позивачкою та відповідачем припиненні, спільне господарство не ведеться. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , слід розірвати. Що стосується позовних вимог в частині стягнення аліментів, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.1 та ч.2 ст.184 СК України). Згідно ст.182 ЦПК України та роз`яснень, що містяться в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. №3, при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Встановлено, що неповнолітня дитина проживає разом з позивачкою. Крім цього, як встановлено з наданих позивачкою доказів, неповнолітня [PERSON] , 15.09.2015 року хворіє та потребує постійного стороннього догляду. При визначенні розміру аліментів, суд враховує відсутність у відповідача інших дітей. Що стосується тверджень відповідача про те, що на його утриманні знаходяться двоє батьків, то до таких суд відносить критично, оскільки батьки є пенсіонерами та отримують пенсію. Аналізуючи в сукупності всі зібрані та досліджені судом обставини, приймаючи до уваги те, що обов`язок, щодо утриманні неповнолітніх дітей покладено на обох батьків, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволення та слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх неповнолітньої доньки: [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 3500 грн., щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову 29.08.2022 року і до досягнення дитиною повноліття, оскільки на думку суду саме цей розмір аліментів відповідач в змозі сплачувати. У відповідності до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачкою та документально підтверджені судові витрати у розмірі 992,40 грн. сплаченого судового збору та на користь держави в розмірі 992,40 грн. судового збору.

Outcome: approved