Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом у якому просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.11.2019 було відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою від 27.01.2021 справу прийнято до розгляду суддею Цитульським В.І. Ухвалою від 09.11.2022 справу вирішено розглядати в порядку заочного провадження. Узагальнені доводи учасників справи. В обґрунтування позову позивач зазначає, що він є власником будинку [ADDRESS] . В будинку зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] . Проте останній в будинку не проживає, його речей в будинку не має, комунальних послуг він не сплачує, витрат на утримання будинку не несе. Відтак відповідач втратив право користування будинком. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, надав пояснення, аналогічні фабулі позовної заяви. Відповідач в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив. Обставини, встановлені судом. Згідно копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.03.2016 право власності на будинок [ADDRESS] 04.03.2016 зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.03.2016. Копією відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 10.02.2022 підтверджується факт реєстрації місця проживання [PERSON] в будинку [ADDRESS] з 20.12.1979. Позивачем долучено копії актів «про фактичне місце не проживання» від 01.08.2018, 03.11.2018, 02.08.2019, 25.08.2019. В актах вказано, що [PERSON] не проживає в будинку [ADDRESS] з 1992 року. Акти складені головою квартального комітету №6 Шевченківського району [PERSON] та особами, що проживають по [ADDRESS] . Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. У відповідності до ст.163 ЖК України, у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5\~частини третьої і частиною четвертою\~статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. У відповідності до ч.1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У частині першій статті 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). У відповідності до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4). Вказані норми кореспондуються із приписами ст.81 ЦПК України. Згідно із частиною шостою статті 81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ч.2 вказаної статті, ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст.90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. За приписами ч.5 ст.230 ЦПК України, якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги. Висновки суду. Звертаючись до суду із позовом про позбавлення відповідача одного із основоположних прав, позивач повинен довести наявність відповідних підстав. Підставою визнання відповідача, таким, що втратив право користування житлом вказано факт не проживання відповідача у житлі. Проте позивачем не доведено вказаної обставини. Надані акти «про фактичне місце проживання» не є правочином, не підтверджують волевиявлення осіб, не передбачені законодавством як підтвердження фактів не проживання осіб у житлових приміщеннях. Підписи осіб на вказаних актах ніким не завірені, до актів не долучено документів осіб, що їх підписали, доказів, що [PERSON] є головою квартального комітету (відбитку печатки квартирного комітету відсутній) та що такий квартальний комітет має якесь відновлення до житла позивача. На переконання суду такі акти фактично є повідомленням особами певних обставин. Для врахування таких обставин відповідні особи мали бути безпосередньо допитані судом. При цьому попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приведені до присяги. У випадку безпосереднього допиту свідків суд може уточнити зміст показань, з`ясувати які сприйняті свідком обставини стали підставою для твердження про факт не проживання відповідача у житлі. Суду звертає увагу, що судове засідання 28.07.2022, у яке з`явився позивач було відкладено, а в судовому засіданні 07.11.2022 приймав участь представник позивача, який є адвокатом. Судом надавалась можливість заявити клопотання, проте клопотань заявлено не було. У зв`язку із не доведення підстав позову, суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed