Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 09 лютого 2021 року інспектором 4 роти 2 батальйону УПП в Дніпропетровській області лейтенантом поліції Лановюком С.А. щодо нього було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №103364, відповідно до змісту якого, 09 лютого 2021 року о 15 годині 05 хвилин в м. Дніпрі по вул. Ю. Кондратюка, 291, він керував автомобілем «ВАЗ 2108», державний номерний знак [NUMBER] , з ознаками наркотичного сп`яніння та відмовився пройти в установленому законом порядку медичний огляд для встановлення стану сп`яніння в присутності двох свідків, і тим самим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху. Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2021 року його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10\~200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік, яку було в подальшому скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2021 року, та закрито провадження щодо нього за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Зазначає, що внаслідок незаконного складання протоколу про адміністративне правопорушення протягом чотирьох місяців та 14 днів він фактично перебував під судом у справі, що завдало йому моральної шкоди. У зв`язку із чим, він звернувся до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якій просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України на його користь моральну шкоду в розмірі 26\~709 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15\~000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в цій справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 22 серпня 2022 року від представника відповідача Департаменту патрульної поліції до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому вона просила суд відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог, в обґрунтування зазначила, що під час оформлення адміністративного матеріалу за ст. 130 КУпАП щодо позивача поліцейські діяли в межах наданих повноважень та в спосіб, встановлений чинним законодавством, і ними були вчинені певні процесуальні дії, направлені на фіксацію ознак адміністративного правопорушення й збір доказів наявності такого правопорушення та визначені нормами чинного законодавства, і такі дії не можуть бути розцінені як неправомірні чи протиправні, натомість такі дії поліцейських є законними, оскільки вчинені на підставі та у суворій відповідності до норм чинного законодавства. Щодо відшкодування матеріальної шкоди зазначила про те, що будь-яких аргументованих доказів заподіяння моральної шкоди, її розміру та причинно-наслідкового зв`язку між діями певних осіб й заподіянням такої шкоди позивачем не було надано. Крім того, звертає увагу, що на наявні між сторонами правовідносини не можуть бути розповсюджені вимоги ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки поліцейський не є посадовою особою цих органів. Вважає, що скасування у встановленому порядку постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є достатньою справедливою сатисфакцією та повністю забезпечує нівелювання наслідків складання такої постанови. 25 серпня 2022 року представником позивача в системі «Електронний суд» було сформовано відповідь на відзив, в якій зазначила про наявні підстави та докази для задоволення позовної заяви та виклала повторно обґрунтування тотожні зазначеним у позовній заяві і вказала, що у цьому спорі підлягає до застосування ст. 1174 ЦК України, згідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, а з аналізу ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення, а здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Тобто, зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зазнав моральних страждань від дій працівників поліції, у зв`язку з їх діями щодо спроби притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП. 13 вересня 2022 року від представника відповідача Департаменту патрульної поліції до суду надійшли заперечення у яких вона просила суд відмовити в повному обсязі в задоволенні позовної заяви, в обґрунтування зазначила, що чинним законодавством передбачено відшкодування фізичним та юридичним особам шкоди, завданої лише незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади (їх посадових осіб) та така шкода повинна відшкодовуватись в загальному порядку і саме за рахунок коштів державного бюджету. Однак, вказуючи на незаконність дій поліцейських, якими нібито, завдано шкоду, позивач не зазначає, яким саме нормам законодавства суперечать дії поліцейських в цьому випадку, а позивачем не доведено у встановленому законом порядку наявність шкоди, про відшкодування якої він просить суд, її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між діями поліцейських та наявністю такої шкоди, тобто відсутні підстави для відшкодування шкоди, яку нібито зазнав позивач у зв`язку із складанням щодо нього певного адміністративного матеріалу. Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій підтримала позовну заяву в повному обсязі та просила задовольнити позов. Представник відповідача - Департаменту патрульної поліції на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань про відкладення чи розгляд справи без участі представника суду не надала, лише надала відзив та заперечення на відповідь на відзив, в яких заперечувала проти задоволення позовних вимог з наведених у них підстав. Відповідач - Державна казначейська служба України та третя особа - Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання своїх представників не направили, про причини неявки представників суд не повідомили, будь-яких клопотань про відкладення чи розгляд справи без участі їх представників суду не надали. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2021 року у справі №205/1486/21 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та застосовано щодо нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10\~200 грн. в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік (а. с. 9-10). Також судом також встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2021 року було скасовано постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2021 року, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та закрито провадження на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП (а. с. 11-14). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Статтями 2, 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Частиною третьою статті 19 ЗУ «Про Національну поліцію» визначено, що держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) зроблений висновок, що «на підставі п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом». Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №686/16847/17 (провадження №61-11590св18), від 22 липня 2020 року у справі №303/7352/18 (провадження №61-20524св19), від 02 вересня 2020 року у справі №591/1001/17 (провадження №61-39927св18), від 09 червня 2021 року у справі №726/837/20 (провадження №61-2647св21), від 29 вересня 2021 року у справі №166/1222/20 (провадження №61-9003св21), від 20 грудня 2021 року у справі №215/7147/20 (провадження №61-14357св21), від 19 жовтня 2022 року у справі №465/6045/20 (провадження №61-421св22). Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див. постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19)). Суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду. У цьому випадку підлягає застосуванню релевантний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) та останній правовий висновок Верховного Суду у справі щодо вирішення тотожного спору, а саме у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2022 року у справі №465/6045/20 (провадження №61-421св22). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Вказане узгоджується з правовою позицією сформульованою Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, а саме складення протоколу про адміністративне правопорушення, відібрання пояснень, що стало підставою для проведення судового розгляду вказаної справи в суді, необхідності вжиття [PERSON] додаткових зусиль для організації свого життя, а саме формування свого захисту, зокрема знаходження захисника для відвідування судового засідання, при тому, що справа про адміністративне правопорушення була в подальшому закрита судом за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відшкодування такої шкоди, в силу ст. 1174 ЦК України, має здійснюватися державою незалежно від вини відповідної посадової особи, незалежно від того, чи застосовувалися з боку держави будь-які заходи примусу. Аналогічні правові позиції висловлював ВС у постанові від 05.02.2020 у справі № 640/161169/17 та від 569/1799/16 від 10.10.2019. У зв`язку з вищевикладеним не заслуговують на увагу твердження відповідача про те, що позивачем не доведено протиправність дій посадових осіб відповідача при складенні протоколу про адміністративне правопорушення. Сам факт того, що посадовими особами, без достатніх до того підстав, було складено протокол про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] , що став підставою для здійснення судового провадження відносно нього, в ході якого встановлено відсутність в його діях події та складу правопорушення, свідчить про те, що такі дії були неправомірними, адже протокол було складено за відсутності доказів вини [PERSON] , за відсутності перевірки версії повідомленої ним. Вказане безумовно спричинило зміни звичного для нього способу життя та зумовило необхідність вжиття ним заходів для організації свого захисту в судовому процесі та доведення своєї невинуватості. За вказаних обставин, безумовно, [PERSON] відчував певні переживання, зумовлені можливістю притягнення до відповідальності у вигляді штрафу та позбавлення права керування транспортним засобом. Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що суду доведено факт протиправності дій посадових осіб, а також факт заподіяння цими діями шкоди позивачу, що виявилася у душевних стражданнях та переживаннях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього посадових осіб відповідача, що виразилася в ініціюванні відносно нього адміністративного провадження, за відсутності його вини у вчиненні вказаного правопорушення, що вимагало від нього вжиття додаткових заходів для доведення своєї невинуватості. У зв`язку з чим, твердження представника відповідача про те, що працівники патрульної поліції при складенні протоколу щодо [PERSON] діяли у межах своїх повноважень, не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу та події правопорушення, свідчить про те, що справу про притягнення позивача до адміністративної відповідальності ініційовано незаконно, а крім того, відшкодування за таких обставин здійснюється незалежно від вини. Відповідно до частин 1, 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Рисовський проти України, № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року). Враховуючи те, що здійснення провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження, відшкодування моральної шкоди у такому випадку здійснюється незалежно від вини та незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу до особи, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, суд дійшов висновку, що позивачу було завдано моральної шкоди внаслідок протиправних дій та рішень службових осіб органу державної влади, а саме Департаментом патрульної поліції. При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності, враховує тривалість провадження у справі про адміністративне правопорушення, яке тривало з 09 лютого 2021 року по 28 квітня 2021 року, необхідність зміни нормального життєвого стану позивача, зокрема у зв`язку з необхідністю витрачання часу для залучення до участі у справу захисника, а також з урахуванням рівня його душевних страждань, зумовлених протиправною поведінкою посадових осіб відповідача. Разом з тим, суд також враховує, що позивачем не надано суду доказів того, що в результаті вказаних обставин він перебував у стресі, вимушений був доводити суспільству свою чесність і порядність. Беручи до уваги викладене, а саме доведення факту протиправних дій працівників патрульної поліції, наявності моральної шкоди завданої позивачу такими діями, причинного зв`язку між протиправними діями по складенню протоколу про адміністративне правопорушення та моральними стражданнями позивача, зумовленими складенням такого протоколу за відсутності складу і події правопорушення, необхідності вжиття заходів для доведення своєї невинуватості в суді, виходячи з принципів розумності, справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що адекватним способом захисту прав позивача буде стягнення на його користь 1 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Згідно із ст. 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Подібна правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу і порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення суду. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що завдану позивачу [PERSON] моральну шкоду внаслідок протиправних дій та рішень службових осіб органу державної влади Департаменту патрульної поліції у розмірі 1 000 грн. слід стягнути з державного бюджету України, у зв`язку з чим позовна заява в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності, слід зазначити, що КУпАП не врегульовано розподілу судових витрат. Питання розподілу судових витрат може бути вирішено під час оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення в порядку адміністративного судочинства, тому, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Так як позивач звільнений від сплати судового збору за подачу вказаного позову до суду на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір», тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі у вигляді судового збору слід компенсувати за рахунок Держави. Також представником позивача було надано попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат у розмірі 10\~000 грн. та повідомлено, що докази на підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу будуть надані після ухвалення рішення суду у цій справі. Отже, питання стосовно стягнення судових витрат буде розглянуто додатково після подання до суду відповідних доказів в порядку та строки, передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial