Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив стягнути, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, з ПрАТ «АСК «ІНГО Україна», змінена назва АТ «СК «ІНГО» на свою користь страхове відшкодування з урахуванням інфляційного збільшення боргу, пені, 3% річних в розмірі 170878,90 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29.08.2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода з вини водія [PERSON] , який керував автомобілем DAF TE47XS, д.н. [NUMBER] , який належить ПП «Гроцький Транс Експедиція». Внаслідок ДТП автомобіль позивача Хюндай і30, д.н. [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 27.11.2013 року [PERSON] визнано винним у скоєні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «АСК «ІНГО Україна». Цивільно-правова відповідальність позивача була застрахована у СТзДВ «Гарантія» в яку він звернувся 02.09.2013 року. Також, 05.12.2013 року позивач звернувся до ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» з заявою про виплату страхового відшкодування та подав усі необхідні документи. Без узгодження з позивачем розміру страхового відшкодування ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» здійснило виплату в сумі 14775,96 грн. Позивач за власний рахунок замовив проведення авто товарознавчого дослідження та згідно висновку №385 від 30.09.2013 року матеріальна шкода спричинена власнику транспортного засобу Хюндай і30, д.н. [NUMBER] становить 45706,69 грн. За проведення експертизи позивачем сплачено 1127,60 грн. Таким чином, відповідачем не в повному обсязі сплачена сума страхового відшкодування, у зв`язку з чим з нього підлягає стягненню матеріальна шкода в сумі 30930,73 грн. та витрати за проведення експертизи в сумі 1127,60 грн. Крім того, у зв`язку з тим, що відповідачем порушено строки виплати страхового відшкодування позивач просив стягнути матеріальну шкоду, пеню, 3% річних та інфляційні витрати в загальному розмірі 170878,90 грн. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Колдіної О.О. від 20.03.2017 року у справі відкрито провадження. 29.09.2017 року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.12.2017 року витребувано докази у справі. 19.03.2018 року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог та додаткові пояснення. На виконання ухвали суду про витребування доказів, 19.03.2018 року від ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» надійшли копії матеріалів страхової справи щодо виплати [PERSON] страхового відшкодування. 21.05.2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що позивачем пропущений строк звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки право позивача порушено 30.08.2013 року (наступний день після ДТП) а звернувся він до суду 21.02.2017 року. Крім того, позивач не звертався з повідомленням про ДТП до страхової компанії відповідача у строк встановлений законом. В свою чергу, ПрАТ «АСК «ІНГО-Україна» було складено звіт про розрахунок матеріального збитку, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля Хюндай і30, д.н. [NUMBER] , складає 15282,33 грн. За вирахуванням франшизи позивачу було сплачено страхове відшкодування у сумі 14771,33 грн. у строки передбачені Законом. Звіт наданий позивачем є недопустими доказом в розумінні ст. 78 ЦПК України. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. 30.05.2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив в якій він зазначив, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки до відповідача із заявою він звернувся 05.12.2013 року, 90-денний строк для виплати страхового відшкодування закінчився 05.03.2014 року, тоді як позивач звернувся до суду з позовом 21.02.2017 року. Звіт наданий позивачем є належним доказом у справі, оскільки ТОВ «Автомобільний центр Голосіївський» є суб`єктом оціночної діяльності та має сертифікат Фонду Державного майна України №1258/11 від 15.08.2011 року. 23.01.2019 року від позивача надійшла заява про відвід судді. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.01.2019 року провадження у справі зупинено до вирішення питання про відвід судді. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.01.2019 року у задоволенні заяви позивача про відвід судді відмовлено. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.01.2019 року провадження у справі поновлено. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.10.2019 року позов залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 11.06.2020 року ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 15.10.2019 року скасовано та справу направлено до першої інстанції для продовження розгляду справи. Постановою Верховного Суду від 07.04.2021 року постанову Київського апеляційного суду від 11.06.2020 року залишено без змін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.09.2021 року відведено суддю Колдіну О.О. від розгляду у даній справі. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2021 року головуючим у справі визначено суддю Машкевич К.В. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 26.10.2021 року прийнято цивільну справу до провадження та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. 15.06.2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у відзиві від 21.05.2018 року. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 29.08.2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода з вини водія [PERSON] , який керував автомобілем DAF TE47XS, д.н. [NUMBER] , який належить ПП «Гроцький Транс Експедиція». Внаслідок ДТП автомобіль позивача Хюндай і30, д.н. [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 27.11.2013 року [PERSON] визнано винним у скоєні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «АСК «ІНГО Україна». Цивільно-правова відповідальність позивача була застрахована у СТзДВ «Гарантія» в яку він звернувся 02.09.2013 року. До ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» позивач звернувся 05.12.2013 року з заявою про виплату страхового відшкодування та подав усі необхідні документи. 04.03.2014 року позивачу було виплачено страхове відшкодування в розмірі 14771,33 грн., однак даної суми було недостатньо для здійснення відновлювального ремонту автомобіля Хюндай і30, д.н. [NUMBER] , у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Згідно висновку автотоварознавчого дослідження №385, складеного «Автомобільним центром Голосіївський» від 30.09.2013 року, матеріальний збиток завданий власнику транспортного засобу Хюндай і30, д.н. [NUMBER] в результаті його пошкодження при ДТП становить 45706,69 грн. За проведення вказаного дослідження позивачем сплачено 1127,60 грн. Позивач просив стягнути з відповідача 31548,33 грн. вартість матеріального збитку та витрати за проведення авто товарознавчого дослідження. Відповідач заперечуючи проти вимог позивача посилався на те, що вказаний висновок є неналежним доказом у справі, оскільки складений оцінювачем, який не має відповідної кваліфікації. Однак, суд не погоджується з такими доводами представника відповідача, оскільки висновок складений ТОВ «Автомобільний центр Голосіївський» який є суб`єктом оціночної діяльності та має сертифікат Фонду Державного майна України №1258/11 від 15.08.2011 року. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 102 ЦПК України, предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Згідно ч. 3 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Оцінивши з висновок автотоварознавчого дослідження №385, складений ТОВ «Автомобільний центр Голосіївський» від 30.09.2013 року, в сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд не знайшов жодних обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність дослідження чи суперечливість його іншим матеріалам справи. Зважаючи на викладене, дослідження слід вважати належними та допустимими доказами у справі. Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталась за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та або майну потерпілого. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. Оскільки відповідач не в повному обсязі здійснив виплату страхового відшкодування, суд приходить до висновку про стягнення з АТ «СК «ІНГО» на користь позивача 31548,33 грн. вартість матеріального збитку та витрати за проведення авто товарознавчого дослідження. Що стосується заперечень представника стосовно того, що позивач звернувся з заявою про виплату страхового відшкодування з порушенням строків встановленого законом, то суд вважає їх необґрунтованими, оскільки АТ «СК «ІНГО» сплативши позивачу 04.03.2014 року частину страхового відшкодування в сумі 14771,33 грн., визнало його право на тримання такого відшкодування. Що стосується заперечень представника відповідача стосовно того, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду, то слід зазначити наступне. Встановлено, що позивач звернувся до АТ «СК «ІНГО» з заявою про виплату страхового відшкодування 05.12.2013 року. Відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону про ОСЦПВВНТЗ Страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Тобто, відповідач зобов`язаний був здійснити виплату до 05.03.2014 року (не пізніше 90 днів), а отже порушене право позивача розпочалося з 06.03.2014 року. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В свою чергу, позивач звернувся до суду з даним позовом 21.02.2017 року, тобто в межах строку позовної давності, а тому позовна давність в даному випадку позивачем не пропущена. У зв`язку з тим, що АТ «СК «ІНГО» порушила строки виплати страхового відшкодування позивач просив стягнути з відповідача інфляційне збільшення боргу за період з 21.12.2013 року по 31.04.2018 року в сумі 67458,50 грн., 3 % річних в сумі 5976,84 грн., пеню в сумі 65895,23 грн., на що слід зазначити наступне. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Правилами ч.2 ст.625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 526, ч.2 ст. 625 ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Відповідач заперечуючи проти вимог позивача просив застосувати строк позовної давності, на що слід зазначити наступне. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Верховний Суд України у постанові від 26 квітня 2017 року у справі №3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат. Стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Крім того, оскільки індекс інфляції та 3% річних є складовою боргу по виплаті страхового відшкодування, то відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється: на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування). Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 28.09.2018 року справа №910/3855/17 в якій зазначено «….суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин сторін позовну давність, оскільки за приписами пункту 5 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України, позовна давність не поширюється на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування), а інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми входять до складу грошового зобов`язання». З матеріалів справи вбачається, що правовідносини, які склались між сторонами з приводу відшкодування страхового зобов`язання, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Тобто, у разі прострочення страховиком АТ «СК «ІНГО» виплати належної суми страхового відшкодування, страхувальник має право вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми страхового відшкодування. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги про стягнення 3% річних та індексу інфляції підлягають задоволенню, однак за період з 06.03.2014 року (страхова компанія зобов`язана була здійснити страхове відшкодування протягом 90 днів, заява була подана 05.12.2013 року, строк виплати до 05.03.2014 року, тобто 06.03.2014 року наступний день коли позивач довідався про рішення відповідача про відмову у виплаті страхового відшкодування) по 31.04.2018 року (дата яку просить позивач). Розрахунок наданий позивачем відповідачем у справі не оспорювався. Однак, даний розрахунок є відмінним від розрахунку проведеного судом, тому 3% річних та інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до розрахунку проведеного судом. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з АТ «СК «ІНГО» на користь [PERSON] 3% річних за період з 06.03.2014 року по 31.04.2018 року в сумі 3857,13 грн. та інфляційні збитки в сумі 38322,28 грн. Слід зазначити, що 3% річних та індекс інфляції нараховується на суму заборгованості, а саме 30935,36 грн. (45706,69 грн. - 14771,33 грн. (сума виплаченого страхового відшкодування)). Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача пені за період з 21.12.2013 року по 31.04.2018 року в сумі 65895,23 грн., то слід зазначити наступне. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, та починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Позивач дізнався про порушення свого права 05.03.2014 року (останній день виплати страхового відшкодування протягом 90 днів), із позовом у вказаній справі про стягнення пені позивач звернувся 21.02.2017 року. Позивач заявляє вимоги про стягнення пені поза межами одного року, а тому в даному випадку є наявність підстав для застосування строку позовної давності до пені за заявою представника відповідача. Отже пеня підлягає нарахуванню за період з 21.02.2016 року (12 місяців перед зверненням кредитора до суду) по 21.02.2017 року. Згідно зі ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. За несвоєчасну виплату страхового відшкодування страховик має сплатити на вимогу страхувальника (чи вигодонабувача) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення. Згідно ч.5 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно розрахунку проведеного судом пеня за період з 21.02.2016 року по 21.02.2017 року становить 5823,62 грн. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з АТ «СК «ІНГО» підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 1051,23 грн.

Outcome: partial