Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

Позивач 26.08.2021 звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] від 04.12.2018, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маловацькою Н.А., реєстровий номер 988, недійсним. В обґрунтування позову зазначив, що його донька [PERSON] у грудні 2015 року виїхала навчатися до Австралії. Протягом 2015-2017 років вони постійно спілкувалися, він оплатив її навчання, продавши належну йому квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Дочка по телефону повідомила його про те, що бажає залишитися проживати в Австралії, проте для подовження візи та отримання виду на проживання, а у подальшому й громадянства Австралії, їй треба довести, що вона не є економічним біженцем, у країні походження має майно, у тому числі нерухоме. У зв`язку з цим донька попросила його переоформити на неї належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] та пообіцяла після вирішення питання про отримання посвідки на проживання в Австралії повернути вказану квартиру, подарувавши її назад або розірвавши договір дарування, залежно від обставин, не пізніше кінця 2020 року. Він погодився і 04.12.2018 між ним та [PERSON] , в особі представника [PERSON] , був укладений договір дарування вказаної квартири. Вони з донькою також домовилися про те, що квартира залишиться у його користуванні, він буде робити у ній ремонт, оскільки це було нове житло від забудовника. Відповідач залишила йому усі документи на квартиру, а пізніше 24.05.2019 видала довіреність, у якій надала йому повноваження по управлінню квартирою, укладенню договорів тощо. Він облаштовував квартиру, оскільки вважав її своєю, робив ремонт за власні кошти. Наприкінці 2020 року він по телефону звертався до доньки з приводу повернення йому у власність квартири, проте та відмовила, а згодом взагалі перестала з ним спілкуватися. Таким чином, коли він укладав оспорюваний договір дарування, він був введений відповідачем в оману і його волевиявлення щодо передачі майна у власність відповідача не було вільним. Під час укладення договору дарування позивач неправильно сприймав фактичні обставини, що вплинуло на його волевиявлення, і ця помилка була викликана діями відповідача і має істотне значення. Ухвалою судді від 07.09.2021 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 27.10.2021 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю заявлених вимог. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що твердження позивача про введення його відповідачем в оману під час укладення договору дарування квартири від 04.12.2018 не відповідають дійсності. Відповідачем не вчинялося жодних умисних дій, спрямованих на введення позивача в оману стосовно будь-яких істотних умов оспорюваного договору дарування. Тягар доказування умисного, цілеспрямованого введення його в оману стосовно фактів, які не відповідають дійсності та впливають на укладення правочину, покладено на позивача. Проте останнім не доведено належними та допустимими доказами існування таких обставин. Так, на думку представника відповідача, позивачем не доведено того, що укладення договору дарування квартири було необхідне відповідачу для отримання візи та посвідки на проживання в Австралії, оскільки і без цієї квартири, що була предметом договору дарування, відповідачу на праві власності належала ј частина однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивачем не надане нормативне обґрунтування щодо встановлених в Австралії вимог для іноземців та отримання ними посвідки на проживання. Наполягав, що між сторонами був укладений договір дарування, тобто позивач передав, а відповідач прийняла безоплатно, без жодних обов`язків з її боку, у власність квартиру та зареєструвала за собою право власності на вказане нерухоме майно. У подальшому відповідач цікавилася своїм житлом, виконувала обов`язки власника житла, сплачуючи через брата за комунальні послуги, ще починаючи з 2016 року, цікавилася поточним станом житла, укладала угоди по охороні квартири через свого представника за довіреністю, цікавилася ремонтом у квартирі, тобто реалізовувала право власності на власний розсуд. 10.11.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній підтримав заявлені ним вимоги, наполягаючи на тому, що подарував квартиру доньці з умовою, що не пізніше кінця 2020 року остання поверне її назад, вирішивши усі питання з візою. При цьому квартира повинна була залишитися у його користуванні та розпорядженні. Той факт, що відповідач через брата сплачувала квартирну плату та за комунальні послуги не спростовує його тверджень. На прохання доньки він нікому з родичів не казав про те, що подарував квартиру доньці на певних умовах. Від представника відповідача 29.11.2021 надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких останній наголошував на недоведеності позовних вимог. Зокрема, на офіційному сайті МВС Австралії у розділі, де зазначений перелік необхідних документів для отримання візи, немає жодної згадки про підтвердження наявності нерухомості у країні проживання громадянина, який звертається за отриманням візи. Ухвалою суду від 19.01.2022 витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Маловацької Н.А. копії матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування квартири [ADDRESS] від 04.12.2018, реєстровий номер 988. 16.02.2022 до Оболонського районного суду м.Києва надійшли копії витребуваної нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування квартири [ADDRESS] від 04.12.2018, реєстровий номер 988, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, від 21.02.2022 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з викладених у позові та відповіді на відзив підстав, наголошуючи на тому, що він не укладав би оспорюваний договір дарування з відповідачем, якби остання не запевнила його у тому, що через два роки поверне йому квартиру назад. Так, він дійсно у той самий час подарував і квартиру сину, проте донька отримала від нього більше, він навчав її за власні кошти за кордоном, а тому не мав наміру дарувати квартиру ще й їй. Кошти, які він просив доньку перерахувати та про які йдеться мова у переписці між ними у застосунку WhatsApp, потрібні були на лікування його матері, бабусі відповідача, а не на ремонт квартири. Ремонт у спірній квартирі він проводив за власні кошти. Представник відповідача у судовому засідання позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маловацька Н.А. у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності. Свідок [PERSON] , допитаний у судовому засіданні, пояснив, що тривалий час знайомий з позивачем, колись працював у нього на складі. Про те, що донька позивача [PERSON] навчалася в Австралії він знав від позивача. Протягом 2016-2017 років вони спілкувалися по телефону, одного разу [PERSON] приходила до батька на склад, коли прилітала в Україну. Про взаємовідносини позивача з донькою з приводу спірної квартири йому нічого не відомо. Він не чув розмов про квартиру під час спілкування позивача з донькою по телефону. Коли саме і у зв`язку з чим у позивача з донькою погіршилися стосунки він також не знає. Також свідок пояснив суду, що позивач попросив його підтвердити у суді ту обставину, що між ним та донькою, відповідачем у справі, існувала усна домовленість про те, що він подарував їй квартиру на певний час за умови, що донька поверне квартиру назад, отримавши візу в Австралії. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що зараз перебуває з позивачем у близьких стосунках, вони познайомилися, коли вона працювала у медичному центрі, де проходив лікування позивач. У лютому 2019 року вона, перебуваючи у процедурному кабінеті, була свідком розмови позивача з донькою по телефону по гучному зв`язку, під час якої позивач з`ясовував у доньки питання щодо отримання останньою візи, на що та пояснювала, що протягом двох років питання з візою вирішиться і батько зможе користуватися квартирою. Восени 2019 року свідок стала працювати у позивача і також чула телефонні розмови, з контексту яких розуміла, що позивач з донькою обговорювали ремонт у спірній квартирі, те, що позивач буде у подальшому здавати квартиру. У липні-серпні 2020 року вона чула, як донька просила позивача, щоб у спірній квартирі деякий час пожив брат [PERSON] , на що позивач погодився. Зі слів позивача свідку відомо, що відповідач попросила його переоформити квартиру на неї, щоб отримати візу в Австралії і пообіцяла повернути її у розпорядження батька. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що у 2012 році батько їм з сестрою, відповідачем у справі, передав ключі від двох квартир: йому від квартири [ADDRESS] , а сестрі - від квартири [ADDRESS] , пояснивши при цьому, що, коли будинок буде введений в експлуатацію забудовником, вказані квартири будуть оформлені на них. Про це знала уся родина. З того часу, з 2012 року, вони з сестрою сплачували необхідні комунальні послуги за вказаними квартирами. У 2014 році дружина батька [PERSON] подарувала спірну квартиру [ADDRESS] батькові. У 2015 році сестра поїхала навчатися до Австралії. Батько покликався робити у спірній квартирі ремонт, щоб у подальшому її здавати і гроші відсилати сестрі. У 2018 році батько подарував обидві квартири їм з сестрою без жодних умов, що сестра повинна буде повернути квартиру у власність батькові після отримання візи. Сестра тричі отримувала візу у 2018, 2020 та 2021 роках, останній раз 03.04.2021 отримала вид на проживання в Австралії, при цьому від неї не вимагалася наявність нерухомості в Україні. У серпні 2020 року він з родиною переїхав жити до квартири сестри, за згоди останньої, за домовленістю з сестрою купив у квартиру меблі. Батько, посварившись з дружиною, проживав у бабусі, проте почав говорити про те, що хоче жити у квартирі сестри. Побоюючись, що він вселиться у квартиру, він поміняв замки, знову ж таки зі згоди сестри. Приблизно у вересні 2020 року, поки їх не було вдома, батько поміняв замки у квартирі. Проте, коли вони повернулися, батько пішов, він з родиною продовжив проживати у квартирі сестри, а сестра, у свою чергу, щоб не допускати подібних ситуацій, скасувала довіреність, видану на ім`я батька, за якою він мав право від її імені управляти квартирою. Жодних домовленостей ані з батьком, ані з сестрою про те, що він звільнить квартиру в кінці 2020 року, в нього не було. На свідка [PERSON] він жодним чином не впливав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є рідним братом позивача. У 2012 році до нього звернувся позивач з проханням викупити в нього частину батьківської квартири, щоб він зміг купити дітям дві квартири у новобудові. Згодом племінники повідомили, що батько подарував їм по квартирі. У 2018 році квартири були офіційно оформлені позивачем на сина та доньку, відповідача у справі. Про умови укладення договору дарування з [PERSON] свідку нічого не відомо. У 2018 році ані від брата, ані від племінників він не чув про те, що [PERSON] повинна буде повернути подаровану їй квартиру назад батькові. [PERSON] планувала зробити у квартирі ремонт, щоб потім здавати її в оренду, а гроші від цього поділити з батьком. На свідка [PERSON] він жодним чином не впливав. Суд, вислухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до наступного. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, в тому числі, частиною третьою вказаної статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 6 ЦК України визначено право сторін на укладення договору та врегулювання в ньому своїх відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 628 ЦПК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору. Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно положень ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Встановлено, що 04.12.2018 [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана), від імені якої діяв [PERSON] , які попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, за вільним волевиявленням, усвідомлюючи значення своїх дій, уклали договір дарування квартири [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маловацькою Н.А., реєстровий номер 988. Згідно з п.п. 5,6 Договору право власності на квартиру, що є дарунком за цим Договором, виникає у обдаровуваного з моменту її прийняття. Отримання примірника цього Договору і буде підтвердженням прийняття дарунка. Сторони стверджують про відсутність будь-якого обов`язку, встановленого обдаровуваному у зв`язку з укладенням цього Договору. У п.7 Договору визначено, що дарувальник гарантує, зокрема, що його волевиявлення є усвідомленим, умови Договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; дарувальник володіє українською мовою в обсязі, достатньому для повного розуміння сутності Договору. Аналогічні за змістом тези викладено також у пункті 8 Договору стосовно волевиявлення обдаровуваного за Договором. Згідно з п. 14 Договору дарувальник передає відчужувану ним квартиру представнику обдаровуваного під час підписання та нотаріального посвідчення цього Договору. Позивач як на правові підстави заявлених позовних вимог посилався на правила статей 229 та 230 ЦК України. Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом статтей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовимпризначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Виключно у разі встановлення таких обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважатимуться правильно застосованими. Відповідно до статті 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторонни умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Аналізуючи зміст укладеного між сторонами договору дарування, суд вважає, що, укладаючи спірний договір, позивач не міг не розуміти, що йдеться саме про договір дарування. Твердження позивача про те, що він насправді не укладав би з відповідачем оспорюваний договір дарування квартири, якби не розраховував на те, що остання після вирішення питань отримання візи в іншій державі, поверне йому квартиру, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи з огляду на наступне. 04.12.2018 позивач подарував дітям - сину [PERSON] та доньці [PERSON] , відповідачу у справі, по однокімнатній квартирі, які розташовані у будинку [ADDRESS] , які належали дарувальнику [PERSON] на праві особистої приватної власності, про що свідчить також Договір дарування від 04.12.2018, реєстровий номер 984. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.12.2018 (номер запису про право власності: 29260402), що підтверджується відповідним Витягом (а.с. 17). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , який укладав оспорюваний договір дарування з позивачем від імені та в інтересах сестри [PERSON] , та [PERSON] підтвердили вказаний факт та зазначили про відсутність будь-яких умов під час укладення оспорюваного договору дарування на користь [PERSON] , як то умови повернення останньою квартири батькові після отримання візи в Австралії. Показання вказаних свідків узгоджуються між собою та позицією відповідача, викладеною у заявах по суті та представником відповідача у судовому засіданні. Суд критично оцінює показання свідка [PERSON] , оскільки, по-перше, вона не була учасником подій, які мали місце у 2018 році, про обставини укладення оспорюваного договору дарування та нібито існування певної умови про повернення квартири донькою назад у власність батька, їй відомо лише зі слів позивача, як зазначила сама свідок у судовому засіданні, та з контексту телефонних розмов позивача з донькою, які свідок іноді чула, по-друге, свідок перебуває у близьких стосунках з позивачем, що може свідчити про необ`єктивність сприйняття нею дійсних обставин та певну зацікавленість у результатах розгляду справи. Також, на користь відповідача свідчить і той факт, що у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив про те, що позивач намагався переконати його дати суду неправдиві показання, які б підтверджували заявлені позивачем вимоги та про які свідку нічого не відомо. У свою чергу позивачем не надано суду доказів на спростування вказаних обставин, зокрема, того, що з боку відповідача на свідка чинився будь-який тиск з метою надання неправдивих показань, які погіршують становище позивача. Спростовуються матеріалами справи й твердження позивача про те, що після укладення договору дарування він залишився фактичним власником спірної квартири. Так, з наявних у матеріалах справи квитанцій Монобанку (а.с. 71-74) вбачається, що [PERSON] , якого довіреністю від 24.05.2019, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І.О., реєстровий номер 648, [PERSON] уповноважила виконувати дії з питань розпорядження належним їй на території України майном, у період з 16.11.2020 до 13.07.2021 здійснювалося погашення заборгованості по оплаті комунальних послуг, наданих за адресою: [ADDRESS] , тобто у спірній квартирі, подарованій відповідачу. Вказані дії свідчать про те, що відповідач прийняла у дар спірну квартиру, цікавиться поточним станом належного їй майна, здійснює обов`язки власника по утриманню житла. В обґрунтування заявлених вимог позивачем надано договори, що підтверджують факт здійснення ним ремонту у спірній квартирі, тобто на підтвердження того, що подарувавши квартиру відповідачу, він продовжував володіти квартирою. Суд критично оцінює вказані доводи позивача з огляду на те, що відповідачем 24.05.2019 було видано довіреність, зокрема, на ім`я позивача [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І.О. та зареєстрована в реєстрі за № 649, якою відповідач уповноважила позивача бути її представником з питань, які можуть виникати при користуванні спірною квартирою та з питань реєстрації місця проживання будь-яких осіб у спірному житлі. Тож, цією довіреністю позивач був уповноважений в інтересах відповідача укладати угоди, що стосуються спірного нерухомого майна, здійснювати ремонт у квартирі, тощо. Як убачається з Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 46620999 від 28.12.2021 вказана довіреність була відкликана [PERSON] 01.12.2021. Про вільне волевиявлення позивача на безоплатне відчуження квартири відповідачеві свідчить, також, листування між позивачем та відповідачем у мобільному додатку WhatsAрр (повідомлення від 05.12.2018), зі змісту якого вбачається, що позивач вітає відповідача з оформленням на неї квартири та повідомляє про те, що вона може розпоряджатися нею у будь-який спосіб. З досліджених у судовому засіданні паперової копії вказаного електронного доказу та резервної копії листування між абонентами «Anna Sobolieva» та «Отец» у мобільному додатку WhatsAрр також вбачається, що позивач неодноразово зазначає, що квартира була придбана ним саме для відповідача та подарована відповідачу. У вказаному листуванні сторонами обговорювалися питання по ремонту квартири, придбанню меблів, подальшої здачі її в оренду. При цьому, відповідачем від позивача вимагалося надання детального кошторису та розрахунків понесених ним витрат на ремонт та придбання меблів з метою подальшого повернення боргу позивачу. Крім того, обговорювалося питання проживання брата [PERSON] з родиною у належній відповідачу квартирі (переписка сторін за жовтень 2020 року), на що позивачем висловлювалася незгода та зазначалося про те, що він сам мав намір проживати у «подарованій відповідачу квартирі». І той факт, що у квартирі буде проживати не він, а син, який має власну квартиру, яку також подарував він, вважає несправедливим. Суд не приймає до уваги твердження позивача про фальсифікацію вказаного електронного доказу, оскільки позивачем не надано об`єктивних доказів такої фальсифікації, не конкретизовано, у чому саме полягає така фальсифікація та в якій частині, стосовно яких саме повідомлень. Натомість, під час дослідження у судовому засіданні вказаного листування позивачем надавалися власні пояснення та коментарі, зокрема, що стосується обговорення між ним та донькою вартості ремонтних робіт та підтверджуючих документів (детального кошторису) стосовно спірної квартири. Позивач при цьому стверджував, що гроші, які перераховувала на його картку відповідач, необхідні були на лікування матері, бабусі відповідача, а детальний кошторис відповідач просила їй надати не з метою компенсації понесених ним на ремонт витрат, а з метою навчитися вести облік таким витратам, оскільки у цей же час відповідач робила ремонт у квартирі в Австралії. Вказані твердження позивача суд не приймає до уваги, оскільки вони не узгоджуються з контекстом усієї переписки, а також з іншими матеріалами справи у їх сукупності. Суд не приймає у якості доказу доданий до позову Лист позивача [PERSON] від 16.12.2020, адресований відповідачу [PERSON] , оскільки вказаний лист жодним чином не доводить наявність у відповідача обов`язку повернення спірної квартири позивачу, відсутні докази його направлення відповідачу та реакція відповідача у відповідь на вказаний лист (зворотній зв`язок) з метою надання оцінки її судом та встановлення мотивів укладення оспорюваного договору дарування між сторонами. Також суд критично оцінює твердження позивача про те, що єдиною метою, з якою він погодився подарувати квартиру доньці, було отримання останньою візи в Австралії, для чого необхідно було підтвердити наявність в неї нерухомості в Україні, оскільки вони не підтверджені жодними доказами та базуються суто на припущеннях позивача. Натомість, представником відповідача надано засвідчений переклад з офіційного сайту Міністерства внутрішніх справ Австралії - Розділу, що стосується питань імміграції та громадянства, у якому серед умов отримання візи відсутня умова надання інформації та підтверджуючих документів наявності у особи, що звертається за отриманням візи, нерухомості у країні походження. Інші надані позивачем докази в обґрунтування заявлених ним вимог, як то: витяг з ЄРДР від 13.08.2021 у кримінальному провадженні № 12021105050002870 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України; лист Оболонського РВ Управління поліції охорони в м. Києві від 07.12.2021, адресований [PERSON] ; квитанції про оплату [PERSON] рахунків за комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , а також виписки з банківського рахунку останнього, не спростовують тверджень сторони відповідача про те, що між позивачем та відповідачем 04.12.2018 був укладений договір дарування, на підставі якого безоплатно у власність відповідача перейшла квартира [ADDRESS] , якою, у свою чергу, позивач певний період часу був уповноважений управляти, вирішувати поточні питання по її утриманню, ремонту, тощо, на підставі довіреності, яка згодом була відкликана відповідачем. Враховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на усе вищевикладене та враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт обману його відповідачем під час укладення оспорюваного договору дарування, у той час як наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, суд приходить до висновку про те, що оспорюваний договір дарування укладений за вільним волевиявленням [PERSON] та [PERSON] та не суперечить вимогам закону, а отже відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним відповідно до вимог статті 230 ЦК України. За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позову в зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed