Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту позивач) звернулась до суду із вищевказаним позовом до [PERSON] (далі відповідач), в якому просить суд стягнути з останнього аліменти на її користь на утримання їх спільної дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, обґрунтовуючи підставність позову тим, що дитина проживає біля неї та перебувають на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча є фінансово спроможним, дитина росте та потребує додаткових витрат, а вона самотужки не спроможна їх забезпечити, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом. 16.09.2022, із пропуском строку визначеного судом, відповідач подав до суду відзив. Ухвалою суду від 16.09.2022 було продовжено відповідачеві строк для подання відзиву на позовну заяву, оскільки наведені причини визнано поважними та прийнято відзив до розгляду. У відзиві відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, мотивуючи тим, що він добровільно надає позивачеві кошти на утримання їх спільної дитини - доньки [PERSON] , купує одяг, взуття, побутову техніку та інші необхідні речі для дитини, зазначив, що і надалі має намір забезпечувати доньку усім необхідним та перераховувати грошові кошти. Позивач не використала своє право на подання відповіді на відзив у визначений судом строк. Ухвалою суду від 04.09.2022 розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. У визначений судом строк відповідач заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін не надав, також не надав зустрічного позову в межах визначеного судом строку, тому суд здійснює розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, у порядку письмового провадження. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, встановив, що батьками дитини [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.3), зазначено сторін спору - [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 25.05.2017 шлюб сторін розірвано, рішення суду набрало законної сили 07.06.2017. Відповідно до довідки №338 від 19.07.2022 виданої Липовецькою міською радою Вінницького району Вінницької області (а.с.4), донька [PERSON] , [INFO] , проживає біля матері [PERSON] в [ADDRESS] , без реєстрації та знаходиться на її утриманні. Статтею 180 ч.1 СК України\~передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати\~дитину визначено ст.181 СК України. З аналізу вказаної норми слідує, що у випадку відсутності спору батьки самостійно за взаємною домовленістю між собою визначають способи (зокрема, розмір, порядок та форму) надання утримання своїм неповнолітнім дітям. Сімейне законодавство виходить із того, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, відносини між якими регулюються нормами\~СК, вправі врегулювати свої відносини за усною домовленістю або договором, якщо це не буде суперечити вимогам СК, інших законів та моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 9 СК України). При цьому, домовленість між батьками дитини про виконання ними їх обов`язку щодо утримання дитини може міститися у договорі, умови якого, у тому числі щодо розміру аліментів, строків їх присудження та виплати, не повинні порушувати права дитини, встановлені СК. При відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на неповнолітню дитину та ненадання дитині утримання, аліменти стягуються у судовому порядку, відповідно до\~ч. 3 ст.181 СК України\~за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якою проживає дитина. Зазначені положення відповідають вимогам, передбаченим\~статтями 183,\~184 СК. Крім того,\~постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"\~у\~п. 17\~підкреслено, що за відсутності згаданої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Аналіз вказаних правових норм та роз`яснень свідчить про те, що задоволення позову про стягнення аліментів у судовому порядку є можливим лише у випадку відсутності домовленості про сплату аліментів між батьками дитини та ненадання дитині утримання. Судом встановлено, що до відзиву відповідач надав виписку по рахунку на окремі витратні операції (а.с.20-24), відповідно до яких він здійснював переказ грошових коштів на рахунки відкриті на ім`я позивача в період з 17.09.2021 по 18.08.2022, також надав квитанції, що датовані 06.09.2022, 21.07.2022, 05.05.2022, 07.04.2022, відповідно до яких зазначено призначення платежів: «переказ власних коштів: Аліменти, [PERSON] ». Крім цього, до відзиву відповідачем було додано письмові пояснення [PERSON] , яка приходиться матір`ю відповідача відповідно до доданого свідоцтва про народження, яка підтвердила добровільність надання відповідачем та нею матеріальної допомоги дитині [PERSON] , 2014 року народження. За правилами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку встановленого законом. Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Пояснення [PERSON] не є свідченням наданими в порядку ЦПК України. Разом з тим, суд оцінює їх як письмовий доказ, який є недопустимим, оскільки письмові докази не можуть підміняти покази свідків. Суд звертає увагу, що між сторонами цього спору відсутня добровільна домовленість про утримання їх спільної дитини. При цьому, суд не приймає як належний та допустимий доказ виписку на окремі витратні операції щодо перерахування грошових коштів позивачеві відповідачем як добровільне надання утримання дитині та добровільну домовленість між сторонами щодо утримання їх спільної дитини, оскільки позивач зазначила у позові про відсутність добровільної домовленості між нею із відповідачем, а вказані вище окремі платіжні квитанції із зазначенням перерахування коштів: «Аліменти. [PERSON] » не можуть слугувати підтвердженням регулярно виконання батьком обов`язку по утриманню дитини. Іншого судом не встановлено, а відповідач не спростував у відзиві вказаних обставин належними та допустимими доказами. Пункти 1, 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачають, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За таких обставин та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд вважає, що відповідач має нести обов`язок щодо сплати аліментів за рішенням суду на їх спільну із позивачем дитину. Статтею 182 СК України визначено обставини, які мають враховуватись судом при визначенні аліментів. Відповідно до частини 2 ст.182 СК України, передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання щодо можливість відповідача надавати матеріальну допомогу неповнолітній дитині, суд враховує те, що він перебуває на військовій службі, отож отримує офіційно дохід, є особою працездатного віку, інших аліментних зобов`язань не має, оскільки іншого не доведено. Визначаючи розмір аліментів на неповнолітню дитину, які слід стягувати із відповідача, суд враховує встановлені вище обставини, можливість надання матеріальної допомоги обома батьками, а також обставини, зазначені у ст. 182 СК України, та вважає, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу дочці у спосіб обраний позивачем, у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно на дитину, починаючи стягнення від дня пред`явлення до суду позову і до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає, що такий розмір буде задовольняти потреби дитини відповідно до її віку та розвитку, наданого утримання матір`ю та не буде надмірним тягарем для відповідача. З огляду на викладене, суд задовольняє позов повністю. Суд вважає за необхідне допустити рішення суду до негайного виконання в частині стягнення аліментів за один місяць. Суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат керується правилами Глави 8 ЦПК України. Ураховуючи те, що позов задоволено, а при подачі його до суду позивач була звільнена від сплати судового збору, суд вважає, що його слід стягнути із відповідача в дохід держави. Враховуючи викладене та

Outcome: approved