Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

Короткий зміст первинного позову. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частку у спільному майні. В обґрунтування завлених вимог зазначає наступне. 29.06.1986 року між ним та [PERSON] був укладений шлюб. 22.12.2015 року [PERSON] придбала у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Обгрунтовує, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2019 року шлюб між ними було розірвано. Просить суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] ; визнати за ним право власності на 1/2 (одну другу) частини однокімнатної квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідача судові витрати. Короткий зміст зустрічного позову 11.08.2021 року [PERSON] подано зустрічну позовну заяву про визнання квартири особистою приватною власністю. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] в обгрунтування заявлених вимог зазначає наступне. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2019 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Посилається на те, що при розгяді справи про розірвання шлюбу було встановлено, що подружні стосунки між сторонами припинені з 2015 року; спільне господарство не ведеться; спору про поділ майна між сторонами немає. Стверджує, що спірна квартира була придбана нею за її особисті кошти та в той час коли подружні відносини між сторонами були припинені, а саме 22.12.2015 року, від реалізації особистої приватної власності - 6/100 часток домоволодіння [ADDRESS] . Вказує, що згідно договору дарування від 17.11.2015 року нею було отримано 16500 доларів США. Крім того, зазначає, що [PERSON] 26.06.2015 року придбав у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи те, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти за час окремого проживання подружжя у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин, вважає, що спірна квартира є її особистою приватною власністю. Просить визнати її особистою приватною власністю квартиру за адресо: [ADDRESS] ; виключити квартиру за адресою: [ADDRESS] , з об`єму майна, що придбано у шлюбі; стягнути з відповідача судові витрати. Рух справи та позиція сторін Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 01.12.2020 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження; відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі. 11.08.2021 року [PERSON] скерувала до Лановецького районного суду Тернопільської області скерувала до суду відзив на позовну заяву. Вказує, що спірна квартира була придбана нею за її особисті кошти та в той час коли подружні відносини між сторонами були припинені, а саме 22.12.2015 року, від реалізації особистої приватної власності - 6/100 часток домоволодіння [ADDRESS] . Просить в позові [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частку у спільному майні відмовити за безпідставністю. Також, 11.08.2021 року [PERSON] звернулася до Лановецького районного суду Тернопільської області із зустрічною позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю. 14.09.2021 року [PERSON] скерував до Лановецького районного суду Тернопільської області відзив на зустрічну позовну заяву про визнання картири особистою приватною власністю. Вказує, що договір дарування 6/100 частин домоволодіння від 09.03.2006 року носить характер удаваного правочину, оскільки існує договір завдатку, який підтверджує характер правовідносин купівлі-продажу, а відтак підтверджує презумпцію спільності власності майна подружжя. Також зазначає, що [PERSON] не надано відповідної розписки, яка б підтверджувала, що відповідні кошти були надані саме для придбання квартири [ADDRESS] , у власність та саме у розмірі вартості спірної квартири на день її придбання. Вважає, що [PERSON] має намір позбавити його права на частку спільної сумісної власності на нгерухоме майно, що було придбане подружжям у період шлюбу. Просить у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання квартири приватною власністю відмовити повністю. 27.04.2022 року представник [PERSON] адвокат Вальчук М.М. звернулася до Лановецького районного суду Тернопільської області із клопотанням про передачу справи за виключною підсуднісю на розгляд до Першотавневого районного суду м. Чернівці. 23.05.2022 року представник позивача [PERSON] адвокат Манчук С.Г. скерував до Лановецького районного суду Тернопільської області відповідь на відзив. Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 23.05.2022 року клопотання представника [PERSON] адвоката Вальчук М.М. про передачу справи до іншого суду задоволено та цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частку у спільному майні передано до Першотавневого районного суду м. Чернівці. Ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22.06.2022 року матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частку у спільному майні передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м.Чернівці. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26.07.2022 року дану справу прийнято до провадження та призначено в підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18.08.2022 року прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження №2/727/1398/22 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частку у спільному майні. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18.08.2022 року у справі №602/1326/20 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] , адвокат Кондель Є.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. в подальшому представник позивача, адвокат Кондель Є.В., скерував до суду заяву, відповідно до якої розгляд справи просить завершити їх участі; первинний позов підтримують та просять задовольнити; зустрічний позов не визнають та просять у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання квартири приватною власністю відмовити. Відповідач [PERSON] в наданому суду вступному слові заперечували заявлені позовні вимоги [PERSON] , підтримала вимоги за зустрічним позовом, який просила задовольнити в повному обсязі. Позицію відповідача в судовому засіданні було підтримано в її інтересах представником, адвокатом Глинською І.П. В подальшому, адвокат Глинська І.П. скерувала заяву, в якій просить розгляд справи завершити без їх участі; в задоволенні позову [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частку у спільному майні відмовити в повному обсязі та задовольнити зутрічний позов [PERSON] . Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Способи захисту визначені ст. 15,16 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Досліджені докази та застосовані норми права. Судом, належними доказами по справі встановлено, що 29.06.1986 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Львівським палацом урочистих подій, за актовим записом №1812, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.7). Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11.03.2019 року по справі № 202/7309/18, шлюб між сторонами розірвано (а.с.8; 62) Згідно Висновку про варстість майна - квартири [ADDRESS] , встановлено, що ринкова вртість спірної квартири станом на 16.052.2020 року становить 558878 (пятсот пятдесят вісім тисяч вісімсот сімдесят вісім) грн. без ПДВ, в тому числі Ѕ частка - 279439 (двісті сімдесят дев`ять тисяч чотириста тридцять дев`ять) грн. без ПДВ. (а.с.9-30) Відповідно до договору дарування 6/100 частин домоволодіння ві 09.03.2006 року, укладеного між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., зареєстрованого в реєстрі за №933, встановлено, що [PERSON] було передано у власність 6/100 частин домоволодіння за номером [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 1294 кв.м. Дар сторонни оцінили у 3472,00 грн. (а.с.63; 79) Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №37674329 від 18.05.2015 року встановлено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 6/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , дата державної реєстрації права власності: 12.05.2015 року. (а.с.64; 77) Відповідно до договору від 13.11.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , строни зобовязалися в майбутньому, належним чином оформити і укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна - 6/100 частин домоволодіння, за адресою: [ADDRESS] ; ціна об`єкта еквівалентна 18000 (вісімнадцять тисяч) доларів США. (а.с.66; 80) Згідно копії розписки від 17.11.2015 року (а.с.67) вбачається, що [PERSON] передав [PERSON] суму коштів еквівалентну 16500 (шістнадцять тисяч п`ятсот) доларів США за придбану ним частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . (а.с.67; 81) Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., зареєстрований в реєстрі за №1060, встановлено, що [PERSON] передано у власність квартиру під номером [ADDRESS] . (а.с.68; 82) Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №39773310 від 26.06.2015 року встановлено, що квартира номер [ADDRESS] , яка складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 29,40 кв.м, житловою площею 15,30 кв.м, належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.69; 83) Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22.12.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., зареєстрований в реєстрі за №2693, встановлено, що [PERSON] передано у власність квартиру під номером [ADDRESS] . (а.с.70) Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №50459380 від 22.12.2015 року встановлено, що квартира [ADDRESS] , яка складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 29,5 кв.м, житловою площею 17 кв.м, належить на праві приватної власності [PERSON] ; дата державної реєстрації права власності: 22.12.2015 року (а.с. 71) Відповідно до договору дарування від 17.11.2015 року, укладеного між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., зареєстрований в реєстрі за №2086, вбачається, що [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] в дар 6/100 часток домоволодіння [ADDRESS] . (а.с.78) Разом з тим, судом встановлено, що 22.12.2005 року між [PERSON] (продавець та [PERSON] (покупець) було укладено договір завдатку, згідно якого [PERSON] отримала завдаток суму коштів еквівалентну 500 (пятсот) доларів США за продаж майна- 6/100 домоволодіння по [ADDRESS] . Вказане майно оцінене сторонами у сумі еквівалентній 8000 (вісім тисяч) доларів США. (а.с.87) Згідно копії розписки (а.с.87 на звороті) [PERSON] отримала додотково в якості завдатку суму коштів в розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США. Згідно копії розписки від 07.03.2006 року, [PERSON] зобовязалася внести кошти до 13.03.2006 року. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири ві 16.10.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч А.С., зареєстрований в реєстрі за №289, встановлено, що [PERSON] передав у власність [PERSON] житлову квартиру [ADDRESS] . (а.с.112) Квартира, що відчужується, належить [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого 21.12.2000 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Кулініч А.С., зареєстрований в реєстрі за №6640 (а.с.113) Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, передбачено ст. 16 ч.1 ЦК України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Визначено ст.57 Сімейного кодексу України виключний перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Згідно ст. 60 ч.1 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - згідно ст. 60 ч. 2 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 61 ч. 1 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ст.316 ч.1 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України,власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 321 ч.1, 2 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 1 ст. 372 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Згідно ст. 372 ч. 2 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 63 ч. 1 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Передбачено ст. 68 ч. 1, 2 СК України, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Встановлено ст. 69 СК України, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ст. 70 ч. 1 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24 січня 2020 року зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до актуальної позиції Верховного Суду, належність майна до спільної власності подружжя визначається не тільки за фактом придбання його під час шлюбу, але й за спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визначаючи право спільної сумісної власності, суд встановлює як факт набуття майна під час шлюбу, так і те, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, головними критеріями поділу майна будуть час його набуття та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18). Відносно доводів [PERSON] , що спірна квартира [ADDRESS] , придбана за її особисті кошти, то в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували придбання спірної квартири за особисті кошти [PERSON] . Водночас, судом встановлено, що спірна квартира була придбана подружжям за час шлюбу. (а.с. 7; 8; 62; 70) Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, на підставі вище наведених досліджених у своїй сукупності доказів по справі, суд вважає позовні вимоги (за первинним позовом) [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] однокімнатної квартири [ADDRESS] , слід задовольнити та визнати за ним право власності на 1/2 (одну другу) частини вказаної квартири, а у задоволенні вимог зустрічного позову [PERSON] про визнання її особистою приватною власністю квартири за адресою: [ADDRESS] , слід відмовити. Вирішуючи питання щодо стягнення зі сторін судових витрат, суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судові витрати в сумі 2794,39 гривень, документально підтверджені квитанцією від 05.10.2022 року. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом слід задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: approved