Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

ТОВ «Вердикт Капітал» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення розміру заборгованості по Кредитному договору від 17.07.2011 у розмірі 44\~415 грн. 75 коп. з яких: - 3% річних 2\~135 грн. 36 коп.; - втрати від інфляції 4\~720 грн. 03 коп.; - подвійна облікова ставка НБУ 869 грн. 60 коп.; - заборгованість за кредитом 11\~265 грн. 96 коп.; - заборгованість з пені 25\~424 грн. 80 коп. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовую тим, що відповідачем здійснювалось часткове погашення заборгованості у зв`язку з чим станом на 21.07.2020 у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 36\~690 грн. 76 коп.: заборгованість за кредитом (тілом) 11\~265 грн. 96 коп., заборгованість по пені -25\~424 грн. 80 коп. На вказану суми позивачем нараховано інфляційні втрати та 3% річних. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу. У своїй заяві про зупинення провадження у справі, відзиві на позовну заяву та заяви відповідач просила суд застосувати строки позовної давності, не надаючи належних обґрунтувань застосування строків позовної давності, та зазначала, що 11.04.2019 позивачем було вчинено виконавчий напис за Кредитним договором від 17.07.2011 та стягнуто з [PERSON] заборгованість у розмірі 78\~554 грн. 55 коп. Подаючи позов у даній справі позивач незаконно повторно хоче стягнути заборгованість за тим самим кредитним договором. Тому у задоволенні позову слід відмовити. 17.09.2020 від відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області отримано відповідь щодо підтвердження місця реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] . 18.09.2020 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 05.11.2020 представником позивача подано заяву про зупинення провадження у справі. 05.11.2020 ухвалою суду зупинено провадження у справі. У зв`язку з тимчасовим відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя (повідомлення Вищої ради правосуддя від 12.05.2021), на підставі розпорядження керівника апарату Баришівського районного суду Київської області № 664 від 08.07.2021 проведено повторний автоматизований розподіл судових справ і дану справу розподілено судді Червонопиському В.С. 09.07.2021 від позивача подано клопотання про залучення доказів до справи. Ухвалою суду від 22.10.2021 справу прийнято до провадження судді Червонописького В.С. 07.09.2021 від позивача подано клопотання про залучення доказів до справи. 19.01.2022 від позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі. 13.05.2022 ухвалою суду поновлено провадження у справі. 09.06.2022 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 09.08.2022 від позивача надійшло клопотання про прийняття заочного рішення. 20.10.2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 26.10.2022 від позивача надійшло клопотання про прийняття заочного рішення. 27.10.2022 від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності без належного обґрунтування підстав застосування строків позовної давності. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносини. 17.07.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, шляхом акцептування Клієнтом публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Також 17.07.2011 між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено Додаток до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (в рамках, обслуговування продукту «Прибуткова картка з кредитом»). Відповідно до п.1 зазначеного Додатку до Договору, на підставі Анкети-Заяви про Акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Прибуткова картка з кредитом», наданої клієнту, Банк відкрив рахунок № [NUMBER] у валюті гривні та випустив міжнародну платіжну карту Visa Electron строком дії 2 (два) роки з моменту її випуску. Пунктом 2.1. Додатку до Договору встановлено, що ліміт відновлювальної кредитної лінії складає 8 700,00 грн. Пунктом 2.2. Додатку до Договору визначено, що процентна ставка за користування коштами відновлювальної кредитної лінії складає 36,0% річних на торгові операції та на операції зняття коштів. Відповідно до п. 2.3. Додатку до Договору, мінімальний платіж складає 7% від суми Загальної заборгованості за відновлювальною кредитною лінією. Дата сплати Обов`язкового мінімального платежу за Кредитом до 31 числа. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, відкривши позичальнику відновлювальну кредитну лінію з лімітом 8\~700,00 грн. Даний факт відповідачем не заперечувався. 21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір факторингу №1, відповідно до якого ПАТІ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» а ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту № 621007944 від 17.07.2011, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем. 26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «ВЕСТА» було укладено Договір факторингу №2019-1КІ/ВЕСТА, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» відступило ТОВ «ФК «ВЕСТА» а ТОВ «ФК «ВЕСТА» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту №621007944 від 17.07.2011, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем. 16 січня 2019 року між ТОВ «ФК «ВЕСТА» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення прав вимоги №16-01/19/1, відповідно до якого ТОВ «ФК «ВЕСТА» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту № 621007944 від 17.07.2011, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем. Вищевказані документи наявні в матеріалах справи. Позивав зазначає, що за період користування кредитними коштами, відповідачем здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте, заборгованість відповідача за Кредитним договором в повному обсязі не погашена, і загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов Кредитного договору, що підлягає стягненню з відповідача станом на 21.07.2020, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, становить 36 690,76 грн. (Тридцять шість тисяч шістсот дев`яносто гривень 76 копійок), з яких: - заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 11 265,96 грн. - заборгованість з пені - 25 424,80 грн. Унаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор дістає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Загальний розмір заборгованості по сплаті інфляційних втрат та 3% річних за користування кредитом, що підлягає стягненню станом на 21.07.2020 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 44 415,75 грн. (сорок чотири тисячі чотириста п`ятнадцять гривень 75 копійок), з яких: Нараховані 3% річних - 2135,36 грн.; Втрати від інфляції- 4 720,03 гри.;. Подвійна облікова ставка НБУ - 869,60 грн.; Заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 11 265,96|грн. Заборгованість з пені - 25 424,80 грн. Матеріалами справи встановлено, що 11.04.2019 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком Віктором Станіславовичем вчинено виконавчий напис щодо стягнення з відповідача на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором №621007944 від 17.07.2011 на суму 78\~554 грн. 55 коп. Заочним рішенням від 20 серпня 2021 року Ірпінським міським судом Київської області у справі № 367/5816/19 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Постановою Київського\~апеляційного суду\~від 09.12.2021\~у справі\~ №367/5816/19 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково: заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 серпня 2021 року змінено, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення суду залишено без змін. У своєму відзиві [PERSON] зазначає, що на підставі виконавчого напису від 11.04.2019 проводяться відповідні стягнення в рамках виконавчого провадження. А тому, позивач з тих самих підстав та відносно тих самих сторін повторно звернувся до суду, з метою незаконного збагачення, та намагається вдруге стягнути заборгованість за Кредитним договором №621007944 від 17.07.2011. Відповідач вважає, що Кредитний договір №621007944 від 17.07.2011 припинив свою дію, тому у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків. Відповідачем також було подано заяву про застосування строків позовної давності. З приводу вищевказаного суд зазначає наступне. За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином не виконував своїх зобов`язань за Кредитним договором №621007944 від 17.07.2011, відповідно до якого їй було відкрито кредитну лінію. Як встановлено матеріалами справи, АТ «Альфа-Банк» до суду з позовом про стягнення заборгованості не звертався та відступив своє право вимоги до відповідача на користь ТОВ «Вердикт-Капітал» (яке є правонаступником ТОВ «ФК «Веста», яке є правонаступником ТОВ «Кредитні ініціативи»). Враховуючи те, що у 2019 році було вчинено виконавчий напис, за яким не припинилося виконання відповідачем грошового зобов`язання, тобто до 31.08.2020 (дата звернення позивача до суду з даним позовом), відтак, кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення до моменту подачі позову до суду. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові -ч.4 ст.267 ЦК України. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки -ст.257 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. У відповідності до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц дійшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У даній справі ТОВ «Вердикт Капітал» пред`явило позов до суду 31.08.2020 року. Інфляційні втрати та 3% річних було нараховано на суму заборгованості 36\~690,76 грн., яка утворилась станом на 21.07.2020. Період нарахування позивачем відсотків за користування кредитом, інфляційних втрат та 3% річних з 21.07.2017 по 21.07.2020. Позивач нарахував на суму заборгованості пеню за період з 21.07.2019 по 21.07.2020, тобто з урахуванням позовної давності в 1 рік. З огляду на зазначене, суд доходить до висновку про відсутність підстав застосовувати строки позовної давності до спірних правовідносин та вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відсотки за користування кредитом, інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми боргу, нараховані у межах строку позовної давності за три роки до звернення банку до суду з позовом, тобто за період з 21.07.2017 по 21.07.2020, а також підлягає стягненню пеня за період з 21.07.2019 по 21.07.2020. Щодо витрат позивача на правову допомогу суд зазначає наступне. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Матеріали справи не містять доказів того, що ТОВ «Вердикт Капітал» понесені витрати на професійну правничу допомогу, оскільки позивачем надано копію Договору №21-12/2019 про надання правової допомоги від 21.12.2019, копію Акту №6 про надання юридичної допомоги від 22.06.2020, копію Заяви про надання юридичної допомоги №61 від 04.06.2020 та копію платіжного доручення №686 від 23.06.2020. При цьому суд вказує на те, що вищевказане доручення підтверджує оплату на суму 200\~000,00 грн., при цьому Акт №6 про надання юридичної допомоги від 22.06.2020 та Заява про надання юридичної допомоги №61 від 04.06.2020 на загальну суму 20\~000,00 грн. У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача 20\~000,00 грн. витрат на правову допомогу. Отже, розмір заявлених позовних вимог в частині стягнення суми на правову допомогу, не відповідають фактично понесеним витратам. У зв`язку з цим, позовні вимоги щодо відшкодування витрат на правничу допомогу не підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд, у разі часткового задоволення позову, присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позов задоволено повністю, то судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial