Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

16.03.2020 до Солом`янського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмила Олегівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, стягнення коштів. З позовної заяви вбачається, що сторона позивача оскаржує виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. 31.05.2019, зареєстрований за № 13484, на договорі № 003-11515-201113 від 20.11.2013, оскільки вважає його незаконним, так як після 22.02.2017 року нотаріуси були позбавлені правових підстав для винесення виконавчих написів на кредитних договорах, що не були нотаріально посвідчені. Крім того, зазначає, що нотаріус не переконався, що заборгованість є безспірною. На підставі викладеного та заяви про збільшення позовних вимог від 04.05.2020 просить визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 17 620, 10 грн., які були стягнуті в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису з заробітної плати позивача. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 березня 2020 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 березня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. належним чином засвідені копії документів на підставі яких вчинявся виконавчий напис № 13484 від 31.05.2019. В ухвалі учасникам справи було визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень. На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав. Треті особи пояснення щодо позову в порядку, передбаченому ст. 181 ЦПК України, не подавали. 08.06.2022 до суду надійшла заява від приватного виконавця Лановенко Л.О. про надання інформації. В заяві зазначено, що 10.04.2020 приватним виконавцем Лановенко Л.О. винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій, яку додала до заяви від 08.06.2022. Вказує, що станом 31.05.2022 виконавче провадження № 59483172 зупинено. Так як розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, сторони у судове засідання не викликалися. Суд вважає за можливе розглянути справу за матеріалами наявними у справі. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 20.11.2013 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений договір № 003-11515-201113. З виконавчого напису вчиненого приватним нотаріусом КМНО Хара Н.С. 31.05.2019, зареєстрованого в реєстрі за № 13484, вбачається, що запропоновано звернення стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» заборгованості за Договором № 003-11515-201113 від 20.11.2013, укладеним між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк», право вимоги за яким перейшло до ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА», на підставі договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 143/К, укладеного 26.01.2018 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» Стягнення заборгованості проводиться за період з 26.01.2018 по 30.05.2019 та складає 25 668, 76 грн., в тому числі: - прострочена заборгованість за тілом кредиту в розмірі - 15 268, 50 грн.; -проценти за користування кредитом - 10 400, 26 грн. 05.07.2019 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59483172 17.07.2019 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Сторона позивача вважає вказаний виконавчий напис незаконним та таким, що не підлягає виконанню, оскільки він був вчинений з порушенням вимог законодавства. Згідно положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 18 цього Кодексу встановлено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 цього Закону (у редакції, чинній на день вчинення оскаржуваного виконавчого напису) нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні положення містяться також в главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5. Згідно з п.п. 3.2 п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. У 2014 році дійсно до вказаного Переліку були внесені зміни, затверджені постановою КМУ від 26.11.2014 року № 662, якими, зокрема, доповнено перелік новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Так, документом, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, є кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Разом з тим, в справі № 826/20084/14 постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року визнано незаконною та нечинною постанову КМУ № 662 від 26.11.2014 року, зокрема, в частині, наведеній вище. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року залишено без змін. За положеннями п. 10.2 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти. Спірний виконавчий напис був вчинений приватним нотаріусом 31.05.2019, тобто на момент коли вже були скасовані внесені постановою КМУ від 26.11.2014 року № 662 зміни та діяла редакція Переліку, яка передбачає вчинення виконавчого напису на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Відповідно до п.п. 3.5. п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Оспорюваний виконавчий напис стосується стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором № 003-11515-201113 від 20.11.2013. В матеріалах справи міститься наданий позивачем копія договору № 003-11515-201113 від 20.11.2013, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] , який не є нотаріально посвідченим. Приватний нотаріус КМНО Хара Н.С. жодних документів та пояснень до суду не надала. Крім того, вимоги ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 19 березня 2020 року не виконала. Таким чином, вбачається, що приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис з порушення вимог чинного на момент вчинення виконавчого напису законодавства. Крім того, слід зазначити, що питання визначення судами безспірності суми заборгованості під час розгляду справ про оскарження законності вчинення нотаріусом виконавчого напису, досліджене судом вищої інстанції (постанова від 05.07.2017 року по справі № 754/9711/14-ц; від 23.01.2018 року по справі № 310/9293/15; від 18.07.2018 року по справі № 486/388/16-ц; від 06.06.2019 року № 750/1627/18). Так, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Так, у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 року у справі № 6-887цс17 вказано, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлює суд відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Тобто, підсумовуючи викладене, під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову. З матеріалів справи вбачається, що за укладеним між сторонами договором, позивачу був наданий кредитний ліміт, у розмірі 15 000, 00 грн. Строк ліміту кредитної лінії 364 календарні дні з можливістю пролонгації на умовах, визначених п.2.4 ч. Заяви № 003-11515-201113 від 20.11.2013. Сума заборгованості за виконавчим написом визначена за період з 26.01.2018 по 30.05.2019 та складає 25 668, 76 грн., в тому числі: - прострочена заборгованість за тілом кредиту в розмірі - 15 268, 50 грн.; -проценти за користування кредитом - 10 400, 26 грн. Разом з тим, за висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року (справа № 444/9519/12) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У цій же постанові зазначено, що у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис з порушення вимог чинного законодавства та не є безспірною заборгованість, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» за вчиненим 31.05.2019 виконавчим написом приватного нотаріуса КМНО Хара Н.С. за договором № 003-11515-201113 від 20.11.2013 за період з 26.01.2018 по 30.05.2019 в сумі 26 318, 76 грн. Щодо вимоги сторони позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 17 620, 10 грн., які були стягнуті в рамках виконавчого провадження з примусового виконання оскаржуваного виконавчого напису з заробітної плати позивача, суд вважає її обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1212 ЦК України (Глава 83) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз цієї статті дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. При розгляді справи встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. від 05.07.2019 було відкрито виконавче провадження № 59483172 про примусове виконання виконавчого напису № 13484, виданого 31.05.2019 приватним нотаріусом КМНО Хара Н.С., в рамках якого станом на 22.04.2020 стягнуто борг на користь стягувача в сумі 17 620, 10 грн., що підтверджується довідкою про доходи з місця роботи позивача, а саме з ТОВ «М`ясна фабрика «Фаворит Плюс». Оскільки суд прийшов до висновку про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, то правові підстави набуття відповідачем грошових коштів на виконання зазначеного виконавчого напису відсутні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 06.03.2019 року (справа № 910/1531/18). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Абзацом 2 ч. 3 цієї статті визначено, що витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Положеннями ч. 7 ст. 27 Закону визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Враховуючи те, що вимоги позивача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню підлягають задоволенню, то відсутні підстави будь-яких стягнень з позивача по його вчиненню чи примусовому виконанню. Аналізуючи зазначені положення, суд приходить до висновку, що в такому разі витрати за фактично здійснено виконавцем роботу покладаються на стягувача, а ті що підлягають поверненню є правовідносинами безпосередньо стягувача та виконавця, а тому дослідженню в рамках розгляду цього позову не підлягають. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 681, 60 грн.

Outcome: approved