Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 06.07.2014 року №2581. У вказані квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Поряд з цим [PERSON] , у вказаній квартирі лише зареєстрований, фактично він не проживає у вказаній квартирі з листопада 2019 року по теперішній час. Реєстрація [PERSON] у належній позивачеві квартирі чинить їй перешкоди як власнику квартири, зокрема чинить і матеріальні збитки у вигляді сплати за комунальні послуги, які розраховуються відповідно до кількості зареєстрованих у квартирі осіб. Отже враховуючи, що [PERSON] щонайменше останні 5 років не проживає у спірній квартирі, місце проживання позивачу його не відомо, то наявні підстави для звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача та не заперечували проти прийняття заочного рішення. Відповідач в судове засіданні не з`явився, належним чином повідомлявся про дату та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, в установлені ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки, не подав до суду відзив на позовну заяву, а, тому, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідно до ст. 128 ЦПК України - шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Біляївського районного суду Одеської області, в судове засідання не з`явився без поважних причин, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.ст. 280-281 ЦПК України. Судом на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі - продажу від 06.07.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Галайко О.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 2581, встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , продали [PERSON] купила ізольовану квартиру під [ADDRESS] , в будинку під [ADDRESS] , та складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею 35.40 кв.м.: №1 - коридор, №2 - кухня, №3-житлова 11 кв.м, №4-житлова 15.00 кв.м, №5-житлова 9.40 кв.м., №6-вана, №7-лоджія, №8-лоджія. Загальна площа квартири 55.90 кв.м. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №8273821 встановлено, що 07.09.2005 року за [PERSON] було зареєстровано квартиру за №6457915 на підставі договору купівлі продажу №2581 від 06.07.2004 року. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18.05.2021 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили. Як вбачається з довідки виданої виконавчим комітетом Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 04.10.2021року за №2182 встановлено, що [PERSON] мешкає в с. В. Дальник, та дійсно в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , [INFO] за вищезазначеною адресою зареєстрований, але не проживає з листопада .2019 року по теперішній час. Відповідно до акту про не проживання від 30.09.2021 року складеного в присутності депутата Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області Мазур М.В. та свідків [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] , [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . В даній квартирі зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Громадянин [PERSON] за вищезазначеною адресою зареєстрований аде не проживає з листопада місяця 2019 року по теперішній час, його носильні речі при огляді не виявлені. Вказаний акт було підписано депутатом В. Дальницькох сільської ради [PERSON] , та свідками [PERSON] , [PERSON] .. Як зазначається у\~ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 1\~ст. 71 ЖК УРСР\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Також, ч 4 ст. 10 ЦПК України, встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00). Як було встановлено судом, [PERSON] тривалий час, а саме близько 3 років не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , а отже достатні та триваючі зв`язки останнього із житловим приміщенням за зареєстрованим місцем проживання, права користування яким його просить позбавити [PERSON] , в даному випадку очевидно відсутні. Суд враховує, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Водночас суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права [PERSON] , як власника житла захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З огляду на це суд дійшов висновку, що, в даному випадку, припинення права користування відповідачем вказаним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції. Статтею 41\~Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1\~ст. 319 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] , є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій залишається зареєстрованим колишній чоловік доньки позивача [PERSON] , що перешкоджає позивачу у реалізації її права власності на це жиле приміщення. Враховуючи встановлені обставини та зокрема той факт, що відповідач, який на теперішній час не є членом сім`ї позивача, не проживає за зареєстрованим місцем проживання понад шість місяців, що підтверджується дослідженими письмовими доказами, у той час як доказів поважності причин не проживання відповідача за вищевказаною адресою суду надано не було, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації у квартирі позивача, а тому позов підлягає повному задоволенню.

Outcome: approved