Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

[PERSON] у березні 2021 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Орган опіки й піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів на утримання дітей. Позов мотивований тим, що вона з відповідачем не перебувають та не перебували у зареєстрованому шлюбі. У цивільних відносина з відповідачем, які тривали з квітня 2004 року та були складними, народились дві дочки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . До народження старшої дочки вони мешкали окремо, а після її народження відповідач переїхав жити до квартири, яка належить її сім`ї (їй та матері). Уподальшому вони орендували квартиру для самостійного проживання молодої сім"ї. У цей час відповідач почав зловживати наркотичними речовинами та алкогольними напоями, був дуже агресивним, неодноразово піднімав на неї руку в присутності дитини, вони часто сварились. У зв`язку із втратою відповідачем роботи та відсутності коштів, вони залишили орендовану квартиру та знову повернулись жити до житла її родини. Неодноразово вони намагальсь налагодити відносини, й [INFO] у них народилась друга дитина - [PERSON] , проте на час народження другої дитини вони вже не мешкали разом та не вели спільного господарства. Виникали непоодинокі ситуації, коли відповідач брав дітей на побачення та не повертав їх у обумовлений час, зникав, не відповідав на її дзвінки, приховував своє та дітей місце знаходження. В більшості випадків влаштовував скандали, піднімав руку на неї в присутності дітей. Вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу протиправнї поведінки відповідача щодо неї та дітей. Зважаючи на особу батька дітей, його протиправну поведінку, вона не довіряє йому, тому задля забезпечення належним умов розвитку дітей, їх безпеки наразі й в подальшому є підстави визначити їх місце проживання саме з нею як матір`ю. Вважає, що відповідач не виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей, не створює умов для отримання ними належної освіти, не цікавиться їх щоденним життям, не забезпечує матеріально. Наразі вона одноособово утримує дітей, піклується про них на належному рівні, забезпечує житлом, харчуванням, освітою тощо, проте відповідач цього не робить, а тому просить відповідно до заяви про уточнення позовних вимог від 07 лютого 2022 року стягнути з батька дітей аліменти у розмірі 33% від середньої місячної заробітної плати по м.Києву, яка з грудня 2021 року становить 18 500 грн. Вказує, що відповідач працює/має дохід, проте не надає повноцінної матеріальної допомоги на утримання та виховання дітей, кошти надавав лише частково в період з травня по жовтень 2021 року по 1 500 грн. на двох дітей, про що надає підтверджуючі платіжні документи, й оскільки такі платежі носять епізодичний характер, тому вона бажає отримувати аліменти офіційно в примусовому порядку. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 07 липня 2021 року (а.с.47), позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити, з можливим ухваленням заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, смс-повідомленням, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Відзив на позов відповідачем не поданий. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), водночас звернулась до суду із заявою про розгляд справи за відсутності його представника з підтриманням Висновку комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-1532/02 від 21 лютого 2022 року (а.с.77 - 78). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності відповідача, третіх осіб. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням Висновку комісії з питань захисту прав дитини як огргану опіки й піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-1532/02 від 21 лютого 2022 року (а.с.77 - 78)в частині вирішення спору про визнаяення місця проживання дітей, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що строни не перебувають та не перебували у зареєстрованому шлюбі. У цивільних відносина сторін, які тривали з квітня 2004 року, народились дві дочки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.7, 8). Спільне життя сторін не склалося, спільне господарства не ведуть, не живуть однією сім`єю з часу народження обох дітей та за різними адресами з тих підстав, що між ними існують непорозуміння, конфлікти, позивачка неодноразово зверталась до правовоохоронних органів з приводу неправомірної поведінки відповідача, як щодо неї, так й дітей (а.с.12, 88-104, 114-124), Служби у справа дітей (а.с. 106). Після роз`їзду батьків діти залишились проживати з матір`ю за її місцем проживання: [ADDRESS] , де для дітей створені належні умови. Діти за вказаною адресою проживають з їх народження. Так, працівниками служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації обстежено житлово-побутові умови, про що складено відповідний акт від 30.03.2021 року. Встановлено, що зазначене житло з усіма комунальними зручностями, повноцінно оздоблене меблями та побутовою технікою. У двокімнатній квартирі для дітей є окрема кімната, де створено необхідні умови для проживання, навчання та їх розвитку. Матір дітей має стабільний дохід для утримання та забезпечення дітей. Батко дітей [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Працівниками служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації обстежено житлово-побутові умови, про що складено відповідний акт від 03.09.2021 року, яким встановлено, що зазначене житло з усіма побутовими зручностіми повноцінно оснащене медлями та побутовою технікою. В однокімнатній квартирі для дітей, на час складання акту, не створено необхідних умов для проживання, навчання та розвитку дітей (а.с. 77-78). Матір дітей [PERSON] у своїх поясненнях зазначила, що заперечує щодо визначення місця проживання дітей з батьком [PERSON] , оскільки, на її думку, батько дітей неврівноважений, веде себе агресивно як по відношенню до неї, так й дітей, зловживає наркотичними речовинами та алкогольними напоями, ухиляється від матеріального утримання дітей. [PERSON] згідно Розпорядження від 06.10.2021 року № 741 Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації «Про визначення участі батька у вихованні дітей» забрав дітей та не повернув їх матері, чим порушив вимоги вказаного розпорядження (а.с. 77-78). Усторін існують непорозуміння що місця проживання малолітніх дітей. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Суд вправі застосувати вищезазначене положення закону в тому випадку, коли мати та батько дитини проживають окремо, тобто за різними адресами; не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, що відповідає спірним правовідносинам. Статтею 161 СК України визначено правила вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Малолітні дочки сторін на час розгляду справи мають малолітній вік - 6 та 4 повних років відповідно, проживають з матір`ю та бабусею (матір`ю позивачки), яка також приймає активну увасть у вихованні дітей, як бабуся. Як вбачається із Висновку комісії з питань захисту прав дитини як органу опіки й піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-1532/02 від 21 лютого 2022 року (а.с.77 - 78), вказаний колегіальний орган дійшов до висновку про необхідність визначення місця проживання дітей разом з мітір`ю, враховуючи інтереси дітей. Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В ході розгляду справи судом встановлено, що позивачка має позитивне ставлення до дітей, проявляє щоденну турботу до них, повноцінно виконує батьківські обов`язки щодо щоденного утримання та виховання дітей. Суд, зважаючи на встановлені спірні правовідносини, положення ч.1 ст.161 СК України, те, що позивачка одноособово утримує двох малолітніх дітей, піклується про них на належному рівні, забезпечує житлом, харчування, освітою тощо з народження, а батько дітей самоусунувався від вказаних обов`язків, вважає за необхідне визначити місце проживання малолітіх дітей сторін з матір`ю до досягнення ними чотирнадцятирічного віку згідно з положенням ч.3 ст.160 СК України. Вирішуючи даний спір, суд також враховує положення частин восьмої та дев`ятої статті 7 СК України про те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Також, суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в тім, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому суд зазначає, що найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Також Європейський Суд у своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них у порівнянні з іншими. Отже, із вищевикладеного, суд робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При вирішенні спору у цій частині суд враховує постанову від 27.08.2020 року Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судуправа № 305/2060/18 провадження № 61-18251 св 19, якою визначено, що матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки судам перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини (постанова від 18.03.2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 182/2037/17, провадження № 61-423св20. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для вс.іх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. При розгляді спору щодо визначення місця проживання дітей суд насамперед виходить з інтересів таких дітей, їх малолітнього віку (4 та 6 років), враховуючи при цьому сталі соціальні/родинні зв`язки, місце дошкільного навчання, психологічний стан дітей та поведінку батька дітей по відношенню до їх матері та самих дітей. Спростовуючі докази щодо його протиправної поведінки відповідач не надав. Вирішуючи спір в частині стягнення аліментів, суд виходить із такого. Згідно ст. 5 Протоколу N 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом N 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно з ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частиною 2 ст. 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Відповідно до частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. Суд вважає, що з урахуванням принципу співмірності, достатності, можливостей платника аліментів, достатніх потреб дітей, часткової участі батька у їх утриманні (сплата коштів у період з травня по жовтень 2021 року), стягненню підлягають аліменти у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача до повноліття старшої дочки, а потім - у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача до повноліття молодшої дитини, що узгоджується із правилом визначення часток розміру аліментів відповідно до кількості дітей, визначеного ч.1 ст. 161 ЦПК України, а тому вимога позивача про визначення нею частки у розмірі 33% від середньої місячної заробітної плати по м.Києву, є необгрунтваною. Суд вважає, що визначена частка аліментів на утримання двох дітей буде необхідною та достатньою для забезпечення гармонійного розвитку кожної дитини. Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог судом не встановлено. В разі винесення судом рішення про стягнення аліментів, згідно частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша статті 183 СК України). Відповідно до частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на її користь на утримання дитини 01 березня 2022 року, що підтверджується штемпелем на зазначеній позовній заяві (а.с.1), тому із зазначеного дня підлягають відрахуванню аліменти з відповідача на користь позивача на утримання їх дитини. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК Ураїни закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом в частині вимоги про визнання місця проживання дитини, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України й судовий збір стягнути з відповідача на користь позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 908 грн. 00 коп. судового збору. Окрмі цього, при задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дітей, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп., від сплати яких позивач була звільнена при зверненні до суду відповідно до Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного, ст.ст.7, 18, 157, 160, 161, 162, 171 СК України, ст.29 ЦК України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року

Outcome: partial