Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-20 00:00:00

В серпні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з цивільним позовом до Дніпровської дирекції АТ «Укрпошта», в якому просив суд скасувати наказ від 19.07.2022 року № 6182-к відповідача щодо незбереження середнього заробітку військовослужбовцям на час дії особливого періоду та зобов`язати Дніпровську дирекцію АТ «Укрпошта» продовжити виплачувати середній заробіток на час дії особливого періоду на час виконання поточного контракту, стягнути судовий збір. Позов [PERSON] мотивував тим, що він є військовослужбовцем за контрактом та на даний час проходить військову службу у [INFO] з 12.07.2022 року. З 10.02.2021 року він був працевлаштований до відповідача листоношею із супроводження пошти 3 класу групи супроводу матеріальних цінностей Дніпровської дирекції АТ «Укрпошта» по теперішній час. З 01.11.2021 року був призваний на військову службу за контрактом до військової частини [NUMBER] , в зв`язку з чим на підприємстві було видано наказ від 01.11.2021 року № 4938-к про збереження місця роботи, посади та середнього заробітку на час дії контракту , тобто на 3 роки. 06.07.2022 року він підписав новий контракт про проходження військової служби осіб сержантського складу. В серпні 2022 року не отримав своєчасно середню заробітну плату. Вважає, що оскільки він уклав новий військовий контракт до внесення змін до ч.3 ст. 119 КЗпП України, тому вважає, що наказ № 6182-к відповідача від 19.07.2022 року щодо незбереження середнього заробітку військовослужбовцям на час дії особливого періоду є незаконним , просить його скасувати та зобов`язати Дніпровську дирекцію АТ «Укрпошта» продовжити виплачувати йому середній заробіток на час дії особливого періоду на час виконання поточного контракту. В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги, просив суд скасувати п.28 додатку до наказу № 6182-к від 19.07.2022 року щодо незбереження середнього заробітку військовослужбовцям на час дії особливого періоду, зобов`язати відповідача продовжити виплачувати середній заробіток на час дії особливого періоду на час виконання поточного контракту, починаючи з 19.07.2022 року. В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі. Пояснила, що позивач на підставі наказу від 09.02.2021 року № 611-к прийнятий на роботу з 10.02.2021 року на посаду листоноші 3 класу ВПЗ Дніпро 21 ВПЗ м.Дніпро на 08 штатну одиницю. З 11.03.2021 року [PERSON] переведений на посаду листоноші із супроводження пошти 3 класу групи супроводу матеріальних цінностей Дніпро від 10.03.2021 року № 1046к. В зв`язку з набуттям чинності змін до ч.3 ст. 119 КЗпП України з 19.07.2022 року наказом № 6182-к припинено нарахування середнього заробітку працівникам, зазначеним у додатку до наказу (всього 36 осіб) на період проходження ними військової служби. Позивач зазначений у додатку за № 28. Дана норма закону поширюється на правовідносини в даному випадку, які виникли до набрання чинності нормою, так і після цього. Відповідно до мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 955-VІІІ , за змістом частини першої статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі та виникли до ухвалення акту законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня , встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон спрямований на регулювання тих правовідносин , які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові відносини, які виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. Виходячи з зазначеного, норма ч.3 ст. 119 КЗпП України щодо збереження середнього заробітку втратила чинність, тому нарахування та виплати середнього заробітку з 19.07.2022 року припинено правомірно у повній відповідності до закону. Тому просила в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з огляду на таке: Суд встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини: На підставі наказу від 09.02.2021 року № 611-к позивач [PERSON] прийнятий на роботу з 10.02.2021 року на посаду листоноші 3 класу ВПЗ Дніпро 21 ВПЗ м. Дніпро на 08 штатну одиницю. З 11.03.2021 року [PERSON] переведений на посаду листоноші із супроводження пошти 3 класу групи супроводу матеріальних цінностей Дніпро від 10.03.2021 року № 1046к. З 01.11.2021 року [PERSON] був призваний на військову службу за контрактом до військової частини [NUMBER] , в зв`язку з чим на підприємстві Дніпровська дирекція АТ «Укрпошта» було видано наказ від 01.11.2021 року № 4938-к про збереження місця роботи, посади та середнього заробітку на час дії контракту , тобто на 3 роки. 06.07.2022 року позивач уклав новий контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу на три роки. Наказом від 19.07.2022 року № 6182-к Дніпровською дирекцією АТ «Укрпошта» зупинено нарахування середнього заробітку робітникам , зазначеним в Додатку до цього наказу, на період проходження військової служби. В Додатку за № 28 зазначений позивач [PERSON] . За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Спірні правовідносини сторін виникли з приводу нарахування та виплати позивачу, як військовослужбовцю за контрактом, середнього заробітку, як гарантії згідно ст.119 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно з частиною 3 статті 119 КЗпП України, у редакції Закону України від 20 травня 2014 року № 1275-VII, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України\~Указом Президента України № 64/2022\~введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022\~строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.\~Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022\~строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.\~Указом Президента України від 18 травня 2022 року № 341/2022\~строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022\~строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. 19\~липня 2022 року набрав чинності Закон України №\~2352-ІХ\~«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»\~(законопроект №\~7251). Чинна редакція ч. 3 ст. 119 КЗпП України: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада\~(«і середній заробіток»\~ вилучено з 19.07.2022 р. )на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову». Оскільки закон не має зворотної дії в часі, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку зберігається\~включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом. Водночас, зазначені зміни не обмежують права суб`єктів господарювання приватної форми власності зберігати такі виплати і після набуття чинності цим Законом. Тобто якщо роботодавець бажає і має можливість виплачувати середній заробіток, то він вправі це продовжувати робити. Сторони не заперечують того факту, що середній заробіток [PERSON] до 19.07.2022 року нарахований та виплачений відповідачем в повному обсязі. Суд не погоджується з позицією позивача стосовно дії в часі норми права про незастосування ч. 3 ст. 119 КЗпП України до трудових відносин, які виникли до внесення змін до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, тобто до 19.07.2022 року. Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 р. № 1-рп/99 зазначає, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. У рішенні від 03\~жовтня 1997 р. № 4-зп Конституційний Суд України зазначає, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (абзаци перший-другий пункту 4 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (справа про податки) від 05.04.2001\~№ 3-рп/2001). У\~абзацах четвертому, п`ятому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами від 12 липня 2019 року\~№ 5-р(I)/2019,\~Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. Крім того, у\~рішенні\~від\~8\~жовтня\~2008\~року\~№ 20-рп/2008\~у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (в нашому випадку середній заробіток зберігається роботодавцем за рахунок його коштів), встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей. Такий принцип закладений, зокрема, в\~Загальній\~декларації\~прав\~людини\~1948\~року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за\~допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22).\~Міжнародний\~пакт\~про\~економічні,\~соціальні\~і\~культурні\~права\~1966\~року\~встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2). Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 р. № № 5-р/2018 зазначається, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно\~Конституцією\~і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац\~третій\~підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016). При цьому, Урядом прийнято постанову від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Пунктом 1 вказаної постанови передбачається установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. З урахуванням викладеного, а також з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом роботодавець вправі припинити збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності Законом. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідач, видаючи наказ № 6182-к від 19.07.2022 року про зупинення нарахування середнього заробітку позивачу [PERSON] на період проходження ним військової служби, діяв відповідно до вимог чинного законодавства, тому суд вважає за необхідне в задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі в зв`язку з безпідставністю.

Outcome: dismissed