Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

Короткий виклад позовних вимог. В обґрунтування позову [PERSON] покликається на те, що з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 02.10.2017. Під час перебування у шлюбі, 25 лютого 2016 року ними було придбано двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 25.02.2016 №94, посвідченого приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Пришко О.О., яка була зареєстрована на відповідача. Окрім того, 08.06.2010 року ними був придбаний цегляний гараж площею 14,25 кв.м., розміщений в кооперативі індивідуальних гаражів за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу №7 від 08.06.2010, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та автомобіль марки «Сіtroen» д.н.з [NUMBER] , який зареєстрований за відповідачем. Домовитись про порядок поділу майна, придбаного ними в період шлюбу, вони не змогли, тому вона змушена звернутись до суду з позовом про поділ майна подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя. Рух справи. Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 06 вересня 2018 року відкрито провадження у справі та розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 22.11.2018 продовжено підготовче провадження. Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 травня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 17 червня 2020 року провадження у справі зупинено, в зв`язку з призначенням судової будівельно-технічної експертизи. Ухвалою суду від 24 грудня 2020 року провадження у справі відновлено. Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30 вересня 2021 року за клопотанням сторони позивача про витребування доказів, витребувано від Комунального підприємства «Архітектор» інвентаризаційну справу та технічний паспорт на [ADDRESS] . Ухвалою суду від 22 березня 2022 року провадження у справі зупинено, в зв`язку з повторним призначенням судової будівельно-технічної експертизи. Ухвалою суду від 07 червня 2022 року провадження у справі відновлено. Позиції учасників процесу в судовому засіданні. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Мацей О.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав зазначених у позові. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Мельник Т.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні, оскільки як стверджує відповідач, спірну квартиру він купував за свої особисті кошти, а саме 20000 доларів США, які позичив у свого батька [PERSON] . Встановлені судом обставини. Суд, заслухавши учасників, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Як встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 1998 року. Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 02.10.2017 шлюб було розірвано (а.с. 12-13). Як свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №112086067 від 29.01.2018, під час перебування у шлюбі, 25 лютого 2016 року, приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Пришко О.О. посвідчено договір купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] №94 від 25.02.2016. Власником вказаної квартири зазначено [PERSON] (а.с. 14-15). Позивачкою надано укладений між [PERSON] та [PERSON] 08.06.2010 договір купівлі-продажу цегляного гаража за адресою: [ADDRESS] , та акт приймання-передачі (а.с. 16, 17). Однак належним чином, відповідно до вимог закону, вказаний договір купівлі-продажу не посвідчений. Згідно наданої відповідачем копії розписки від 03.02.2016, він [PERSON] позичив на купівлю квартири за адресою: [ADDRESS] у батька [PERSON] (а.с. 52). Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 03 березня 2020 року, яке залишено силі постановою Рівненського апеляційного суду від 23.06.2020, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом забезпечення вільного доступу задоволено частково. Зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили (а.с. 197-205). Згідно висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи №720-721 від 30.05.2022, ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 611512, 00 грн., ринкова вартість 1/2 частини вказаної квартири становить 305756, 00 грн. Розподіл в натурі, відповідно до ідеальних часток співвласників квартири неможливий. Запропоновано наступний варіант порядку користування квартирою: першому співвласнику пропонується надати в користування кімнату (3) площею 12,3 кв.м. з балконом площею 0,6 кв.м., що становить 43/100 частки, другому співвласнику - кімнату (7) площею 16, 8 кв.м., що становить 57/100 частки. Допоміжні приміщення загальною площею 21, 6 кв.м., в тому числі коридор (1) площею 9, 4 кв.м., комору (2) площею 0, 6 кв.м., кухню (4) площею 7, 7 кв.м., туалет (5) площею 1,5 кв.м. та ванну (6) площею 2,4 кв.м. залишити у спільному користуванні. Вартість експертизи складає 7845, 12 грн., яка наперед сплачена (а.с. 162-171). Норми права, які застосував суд. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 5\~ст. 82 ЦПК України\~обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~не підлягають\~доказуванню,\~якщо суд\~не має\~обґрунтованого сумніву\~щодо достовірності\~цих обставин\~або добровільності\~їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно зі\~статтею 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), Верховного Суду України у справі №6-843цс17 від 24.05.2017 року. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України). Частинами 1,2\~ст.70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п.п. 23,24\~постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30\~постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі\~ст.60 СК України. Частиною 3\~статті 372 ЦК України\~визначено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до\~ст. 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). Мотивована оцінка і висновки суду. Оскільки квартира [ADDRESS] придбана під час перебування сторін у шлюбі, а отже є\~спільною\~сумісною власністю\~подружжя, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу майна подружжя, підлягають до задоволення. Суду не подано достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя в розумінні ст. 70 СК України,\~\~та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності особистої приватної власності дружини, чоловіка в розумінні положень ст. 57 СК України. Суд критично оцінює покази свідка [PERSON] , який пояснив, що позичав своєму синові кошти на придбання спірної квартири, а тому вона є лише його власністю. Враховуючи, що поділ квартири в ідеальних частках неможливий, необхідно встановити порядок користування житловими приміщеннями відповідно до висновку експерта №720-721 від 30.05.2022. Позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частину цегляного гаража площею 14,25 кв.м., розміщеного в кооперативі «Турист-Дубно», а також автомобіля марки «Сіtroen» д.н.з [NUMBER] , та поділу їх в натурі, задоволенню не підлягають, оскільки вказані вимоги не підтверджені жодними належними, допустимими та достатніми доказами. Договір купівлі-продажу гаража №7 від 08.06.2010, копія якого надана позивачкою, нотаріально не посвідчений та не відповідає законодавчим нормам. Судові витрати підлягають стягненню із сторін, відповідно до ч.1, 2\~ст.141 ЦПК України,\~відповідно до\~вимог якої\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. \~Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial