Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради суму заборгованості за постачання теплової енергії в розмірі 42 077,55 грн., в тому числі: основний борг: 30 912,11 грн., 3% річних: 3 145,69 грн., інфляційні збитки: 8 019,75 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 16 вересня 2013 року між Комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпровської міської ради та [PERSON] було укладено Договір № 908 про постачання теплової енергії. Зазначений Договір набув чинності з моменту підписання та діяв до 16.09.2016 року (п. 11.1 Договору), а в частині проведення розрахунків за теплову енергію до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. При цьому, відповідно до п.11.2. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. Так, оскільки жодних заяв про припинення Договору не надходило, Договір продовжує свою дію та є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Позивач повідомляє, що тарифи, згідно яких формувались рахунки відповідача впродовж опалювальних сезонів 2016-2019 р.р., затверджені постановами НКРЕКП № 2690 від 29.10.2015 року, № 54 від 28.01.2016 року, № 1757 від 29.09.2016 року, № 2126 від 02.12.2016 року, № 151 від 01.02.2017 року, № 1391 від 09.11.2017 року, № 1733 від 10.12.2018 року, копії яких долучено. Так, відповідно до Довідки щодо розподілу спожитої теплової енергії, у період з січня по квітень 2016 року нарахування здійснювались розрахунковим способом (п. 3.2. Договору), а у період з жовтня 2016 року по березень 2019 року - відповідно до показань приладу обліку, які надані споживачем та зафіксовані Актами споживання теплової енергії. На виконання зобов`язань із оплати за отримане теплопостачання відповідачем було здійснено ряд оплат: 30.04.2016 року - на суму 1 000,00 грн., 07.10.2016 року - на суму 1 915,92 грн., 22.02.2017 року - на суму 2 500,00 грн., 13.12.2017 року - на суму 506,00 грн. та на суму 1 500 грн., 21.03.2018 року - на суму 2106,33 грн., 27.03.2018 - на суму 2 403,07 грн., 07.02.2019 - на суму 2 000 грн. Не погодившись з позовними вимогами, відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог відмовити. В обгартування відмови вказує, що із позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 42\~077,55 грн. за період з 01.01.2016 року по 31.12.2019 року. У зв`язку з чим, відповідач вказує за позивачем заявлено позовні вимоги за межами позовної давності. Таким чином, відповідач заявляє про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Також вказує, що в межах позовних вимог є лише позовні вимоги щодо сплати за послуги теплопостачання з листопада 2018 по грудень 2019 року в обсязі 13071,31 грн. Позивачем надано до суду пояснення на відзив на позовну заяву, відповідно до яких вказує наступне. Відповідачем вносилась плата без пред`явлення рахунку, за теплову енергію, що є дією яка свідчить про визнання відповідачем свого боргу. Таким чином, протягом спірного періоду строк позовної давності неодноразово переривався, внаслідок чого звернення позивача до суду відбулось значно раніше його спливу. Дана обставина є підставою для задоволення позовних вимог. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним, раніше представником надано заяву відповідно до якої просить розгляд справи здійснити без його участі, проти задоволення позову заперечує на підставах викладених у відзиві та поясненнях. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. В судовому засіданні встановлено, 16 вересня 2013 року між комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпровської міської ради та [PERSON] було укладено договір № 908 про постачання теплової енергії (а.с. 5-8). Відповідно п. 6.2. Договору визначено, що облік споживання теплової енергії споживачем здійснюється за показниками комерційного приладу обліку, встановленого за адресою: [ADDRESS] . Згідно до п.11.1. Договір набув чинності з моменту підписання та діє до 16.09.2016 року, а в частині проведення розрахунків за теплову енергію до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Відповідно до п.11.2 Договір у разі відсутності письмової заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору за один місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається продовжним на строк і на тих самих умовах. Кількість пролонгації цього договору необмежена. Згідно до п.6.8 Договору, споживач зобов`язаний не пізніше 15 числа розрахункового періоду здійснити Теплопостачальному підприємству авансовий платіж у розмірі 80 (вісімдесят) % вартості теплової енергії за розрахунковий період, за власним платіжним дорученням з вказаним періодом за який він сплачується. Відповідно до Розрахунку суми боргу за Договором №908 від 16 вересня 2013 року про постачання теплової енергії для опалення приміщень, розташованих за адресами: [ADDRESS] за період з 01.01.2016 року по 31.12.2019 рік складає 44830,05 грн., з яких за зазначений період відповідач сплатила 13931,32 грн., отже станом на 29.04.2021 року до сплати підлягає сума у розмірі 30\~912,11грн.; інфляційні збитки - 8019,75 грн., 3% річних - 3\~145,69 грн. (а.с. 16-17, 19). Відповідно до Виписки про рух коштів між фізичною особою [PERSON] та КП «Теплоенерго» платіжними дорученнями відповідачем [PERSON] частково здійснювалися платежі по рахункам №908; за договором №908 від 16.09.2013 року з призначенням платежу за теплову енергію/опалення. Також, відповідачем здійснено один платіж без призначення платежу. Оплата відповідачем здійснювалась за період з 30.04.2016 року по 07.02.2019 року (а.с.21). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п.9.4.4. Договору у разі прострочення споживачем виконання грошового зобов`язання за договором споживач на вимогу Теплопостачального підприємства зобов`язаний виплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних, а також пеню за весь час прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Як зазначається позивачем, датою початку порушення зобов`язання за січень 2016 року є 21.02.2016р., за лютий 2016р. 21.03.2016р., за березень 2016 року 21.04.2016 року, за квітень 2016 року 21.05.2016 року, жовтень 2016 року 21.11.2016 року, за листопад 2016 року 21.12.2016 року, за грудень 2016 року 21.01.2017 року, за січень 2017 року 21.02.2017 року, за лютий 2017 року 21.03.2017 року, за березень 2017 року 21.04.2017 року, за листопад 2017 року 21.12.2017 року, за грудень 2017 року 21.01.2018 року, за січень 2018 року 21.02.2018 року, за лютий 2018 року 21.03.2018 року, за березень 2018 року 21.04.2018 року, за квітень 2018 року 21.05.2018 року, за листопад 2018 року 21.12.2018 року. Дати початку порушень зобов`язань вираховувались впродовж 5 календарних днів після одержання відповідачкою рахунку та акту з урахуванням вихідних днів, на підтвердження чого позивачем надано реєстри, супровідні листи разом з фіскальними чеками, роздруківки сайту «Укрпошта» (а.с.102-111). З наданих позивачем реєстрів вбачається, що рахунки та акти, які були направлені на виконання умов п.6.9. Договору (а.с.102-111), проте докази отримання відповідачем зазначеного, в матеріалах справи відсутні. Однак, відповідач [PERSON] здійснював оплату за постачання теплової енергії, що підтверджується матеріалами справи, а саме Випискою про рух коштів. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2011 р. у справі № 6-40цс11). Як зазначено в Аналізі практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві (лист Верховного Суду України від 01 липня 2014 року), вирішуючи спори цієї категорії, судам слід враховувати, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК), вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Передбачена п.10 ч.3 ст. 20 Закону України від 24 червня 2004 р. № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» норма щодо відповідальності боржника у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування наслідків ч.2 ст.625 ЦК (постанови Верховного Суду України від 20 червня 2012 р. у справі № 6-68цс12, від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13). Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявляв вимоги про стягнення з відповідача на його користь 3% річних від простроченої суми в розмірі 3\~145,69 грн., інфляційні збитки в розмірі 8\~019,75 грн. нарахованих на суму несплаченої заборгованості за період з 01.01.2016 року по 31.12.2019 року. Тобто, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, на які відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Оскільки неправомірними діями відповідача позивачу було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції, трьох відсотків річних, що узгоджується з положеннями ч.2 ст.625 ЦК України. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року справа №212/3903/16-ц (провадження № 61-34740св18), постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №210/5796/16-ц (провадження № 61-1647св17), у постановах Верховного Суду: від 19 серпня 2019 року у справі № 462/4403/15-ц (провадження № 61-33073св18); від 01 серпня 2019 року у справі № 644/5029/16-ц (провадження № 61-27671св18); від 03 липня 2019 року у справі № 640/17718/16-ц (провадження № 61-26541св18); від 19 серпня 2019 року у справі № 462/4403/15-ц (провадження № 61-33073св18); від 10 жовтня 2019 року у справі № 205/1460/15-ц (провадження № 61-13198св19); від 16 жовтня 2019 року у справі № 127/29935/18 (провадження № 61-13481св19). Крім того, установивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 ЦК), зокрема можуть пов`язувати період нарахування пені з подією, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). Отже, відповідачу щомісячно нараховувались та виставлялись рахунки по зазначеним в Договорі об`єктам, а відповідач здійснювала оплату несвоєчасно, що призвело до утворення заборгованості, що в свою чергу призвело до утворення інфляційних збитків та необхідності нарахування 3% річних. Суд погоджується з розрахунком 3% річних в сумі 3\~145,69 грн., інфляційних збитків в сумі 8\~019,75 грн. наведених позивачем в позовній заяві та розрахунку, який перевірено судом, та який суд вважає правильним. Заперечення відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення із позовом до суду, суд не може прийняти до уваги, оскільки позивачем подано позов в межах передбачених процесуальних строків. Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У статті 257 ЦК України зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. (ст.264 ЦК). Оскільки протягом періоду з 01.01.2016 року по 31.12.2019 року відповідачем [PERSON] було вчинено дії, що свідчать про визнання ним свого боргу у вигляді здійснення оплати, що зазначені у Виписці про рух коштів, то перебіг строку позовної давності неодноразово переривався. Так, позивач звернувся до суду із вимогою про захист свого права на стягнення пені 15.09.2021 року, тоді як востаннє платіж був здійснений відповідачем 07.02.2019 року. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] про стягнення на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради суму заборгованості за теплопостачання у розмірі 42 077 грн. 55 коп., з яких 30 912 грн. 11 коп. - сума основного боргу, 3\~145 грн. 69 коп. - 3% річних, 8\~019 грн. 75 коп. - інфляційні збитки. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] про на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 2270 грн. 00 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved