Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-27 00:00:00

[PERSON] (далі позивач), через свого представника, звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), у якому просила: - визнати відповідача, [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] . Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. Позивач є власником житлового будинку по [ADDRESS] , а відповідач, будучи її сином, у такому будинку не проживає з 2004 року, проте досі у ньому зареєстрований. Позивач вважає, що оскільки відповідач більше п`яти років з нею не проживає, а тому втратив право користування її майном. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 21.09.2022 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву. Сторони не подали до суду своїх заперечень проти розгляду справив порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав. Суд, дослідивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач є власником житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 22.12.1999 (а.с.5). Згідно з відомостей наявних у домовій книзі на вищевказаний будинок, крім позивача також у ньому зареєстроване місце проживання відповідача з 13.02.2004, що підтверджується записами з домової книги (а.с. 7). У матеріалах справи наявні витяги з постанови Верховної Ради України та з рішення виконавчого комітету Козинецької сільської ради щодо перейменування села зі Свердлівка на Пеньківку та зміни нумерації будинку (а.с. 9, 10). Згідно з довідки, виданої Турбівською селищною радою №409 від 06.07.2022 вбачається, що відповідач, будучи сином позивача, у будинку по [ADDRESS] , не проживає з 2004 року (а.с. 8). Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як визначено в ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зміст зазначених норм визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту такого права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Разом з тим, права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Суд зауважує, що в силу вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Судом було встановлено, що позивач є власником житлового будинку по [ADDRESS] , а згідно з відомостей наявних у домовій книзі на такий будинок, крім позивача у ньому також зареєстроване місце проживання відповідача з 13.02.2004. Однак, згідно з довідки, виданої Турбівською селищною радою №409 від 06.07.2022 вбачається, що відповідач, будучи сином позивача, у вищевказаному будинку не проживає з 2004 року. Позивач вважає, що оскільки відповідач більше п`яти років з нею не проживає, а тому втратив право користування її майном. Разом з тим, відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 21.09.2022, відзиву для заперечення проти позову не подав. Суд, оцінивши подані позивачем докази, вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилається позивач і які не оспорює відповідач, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування. Інших належних та допустимих доказів на противагу вищезазначених висновків суду відповідачем не надано та в ході судового розгляду не встановлено. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] , ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з огляду на те, що позов задоволено, а тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved