Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за одноосібне користування спільною трикімнатною квартирою. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь грошові кошти в розмірі 113 650,00 грн за незаконне одноосібне використання Ѕ частки власності позивача у спільній трикімнатній квартирі [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 2003 року володіє на праві приватної спільної сумісної власності в рівних долях трикімнатною квартирою [ADDRESS] . Інша Ѕ доля квартири належить [PERSON] з 29 січня 2018 року. Відповідно до рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року позивачу [PERSON] у користування виділено дві житлові кімнати: житловою площею 12,3 кв.м. та площею 10,1 кв.м., відповідачу [PERSON] житлову кімнату площею 19,2 кв.м, комору площею 1,6 кв.м та лоджією площею 2,1 кв.м. При цьому місця загального користування: кухня 10,3 кв.м, ванна кімната 2,6 кв.м, вбиральня 1,0 кв.м, коридор 9,9 кв.м - залишено в спільному користуванні. Позивач зазначає, що на час виникнення спору між сторонами, у вищевказаній квартирі проживав позивач, а відповідач, не проживаючи в квартирі та не сплачуючи комунальні платежі, без згоди позивача, систематично порушуючи житлові права позивача, одноосібно на підставі договорів найму вселяв до квартири сторонніх осіб, тим самим використовуючи квартиру лише у власних інтересах з метою отримання матеріальної вигоди. Позивач вказує у позові, що відповідач, в порушення його житлового права, права власності та права користування зазначеним спільним майном, не здійснивши належним чином виділу своєї частки із вказаного спільного нерухомого майна, протягом чотирьох місяців з 05 лютого по травень 2018 року включно за ціною 8 000,00 грн на місяць одноосібно та на свій розсуд без згоди позивача здавав в оренду усю спільну квартиру [PERSON] . На думку позивача, 50% доходу в розмірі 16 000,00 грн належить йому за правом спільної сумісної власності на зазначене нерухоме майно. Позивач зазначає, що в подальшому відповідач з 01 вересня 2018 року по 30 грудня 2019 року без згоди позивача уклав інший договір найму на всю спільну квартиру зі своїм сином [PERSON] за ціною 8 000,00 грн на місяць. На думку позивача, 50% доходу в розмірі 64 000,00 грн належить йому, як співвласнику квартири. З 12 лютого 2020 року по 01 січня 2021 відповідач [PERSON] знову без згоди позивача уклав два договори найму спільної квартири з [PERSON] та [PERSON] за ціною 4 000,00 грн на місяць із залоговою сумою 4 000,00 грн. На думку позивача, 50% доходу з розміру 92 800,00 грн за використання місць загального користування повинна бути призначена на його користь, за підрахунками позивача мінімальний розмір складає ј частину від всієї суми - 23 200,00 грн. З 02 червня 2021 року по 01 січня 2022 року в спільній квартирі сторін проживали [PERSON] та [PERSON] , які сплачували за найм квартири по 2 000,00 грн на місяць. На думку позивача, 50% доходу з розміру 24 000,00 грн за використання місць загального користування повинно бути призначено на його користь, за підрахунками позивача мінімальний розмір складає ј частину від всієї суми - 6 000,00 грн. Також позивач зазначає, що відповідач з 31 березня 2022 року по 31 травня 2022 року за договором найму вселив у квартиру [PERSON] , за яким останній сплатив 19 000,00 грн. На думку позивача, 50% доходу за використання місць загального користування повинно бути призначено на його користь, за підрахунками позивача мінімальний розмір складає ј частину від всієї суми - 4 750,00 грн. Також позивач зазначає, що на його звернення щодо вирішення питання в позасудовому порядку відповідач не реагує, від надання відповіді ухиляється. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 46-48). Також ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року відмовлено в задоволені заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладання арешту та заборони вчиняти дії. (а.с.49-50) Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 28 липня 2022 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Дем`янюком В.П. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову повністю та зазначає, що позивач вніс до позовної заяви завідомо неправдиві відомості про те, що позивач нібито не сплачував комунальні платежі. Крім того відповідачем за особисті кошти було здійснено ремонт в квартирі, в тому числі й в місцях загального користування, які не були відшкодовані позивачем. Вказує, що твердження у позові про те, що спільне майно не виділено в натурі, суперечить рішенню Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року, яким визначено порядок користування квартирою. Також представник відповідача зазначає, що позивачем подано до суду неналежні та недопустимі докази - копії договорів оренди, які відповідач не укладав, не підписував та оригіналів цих договорів у відповідача ніколи не було. Крім того, щодо долучених до позову копій пояснень [PERSON] та [PERSON] , вказує, що відповідачеві невідомо, які в цих осіб відносини з його сином, відповідач їх ніколи не бачив, не укладав з ними жодних договорів. Стверджує, що відповідач не отримував жодних коштів від нібито здачі в оренду квартири [ADDRESS] . (а.с.53-54) 08 серпня 2022 року від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить задовольнити позов у повному обсязі. У відповіді зазначено, що позивач не погоджується з усіма викладеними у відзиві обставинами. Позивач вказує, що внаслідок створення відповідачем несприятливих умов для проживання позивача, він в спірній квартирі не проживає та не користується житлово-комунальними послугами, отже, вважає, що саме відповідач повинен сплачувати спожиті послуги. Посилається на те, що відповідач вводить суд в оману з приводу того, що нібито лише він оплачує спожиті ним житлово-комунальні послуги. Зазначає про наявність у відповідача заборгованості за такі послуги. Вказує на недостовірність тверджень у відзиві з приводу того, що відповідач нібито не укладав договорів оренди та необізнаний про дії свого сина з цього приводу, що, на думку позивача, спростовується відповідною довіреністю. Також позивач заперечує викладені у відзиві твердження про те, що відповідач одноособово здійснив ремонт у квартирі, оскільки насправді відповідачем було здійснено перепланування, яке відповідач за виконавчим провадженням зобов`язаний демонтувати. Вважає, що вказані обставини підтверджують протиправне одноосібне використання квартири відповідачем. Також зазначає, що саме він звертався до фіскальної служби з метою проведення перевірки з приводу отриманих відповідачем від оренди квартири доходів. З посиланням на положення ст.391 ЦК України, позивач зазначає, що позов був поданий ним саме для захисту свого порушеного права, а визначення судом порядку користування квартирою не дає відповідачу права розпоряджатися всією квартирою. (а.с.65-68) Крім того, позивачем [PERSON] 21 вересня 2022 року (а.с.94-96) та представником відповідача [PERSON] - адвокатом Дем`янюком В.П. 29 вересня 2022 року (103-104) подані до суду письмові пояснення, які не є заявами по суті справи в розумінні положень ст.174 ЦПК України, якою закріплено, що учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року (справа №755/8667/19) частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Товариство з додатковою відповідальністю «Євро-Реконструкція», Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю. Виділено [PERSON] у користування дві житлові кімнати: площею 12,3 кв.м, та площею 10,1 кв.м. у квартирі [ADDRESS] . Виділено [PERSON] у користування житлову кімнату площею 19,2 кв.м., комору площею 1,6 кв.м та лоджію площею 2,10 кв.м. у квартирі [ADDRESS] . Місця загального користування: кухню - 10,3 кв.м., ванну кімнату - 2,6 кв.м., вбиральню - 1,0 кв.м., коридор - 9,9 - залишено у спільному користуванні співвласників квартири. (а.с.13-16) Постановою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року залишено без змін. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року встановлено наступне: «… [PERSON] належить на праві власності Ѕ частина квартири [ADDRESS] , що підтверджено дублікатом свідоцтва про право власності на житло, виданим Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією від 25.12.2003 року. (а.с. 8) Згідно договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 29.01.2018 року, [PERSON] належить на праві власності Ѕ частина квартири [ADDRESS] . (а.с. 9)» «За даними технічного паспорту від 19.04.2018 року спірна квартира [ADDRESS] складається з трьох ізольованих кімнат: 19,2 кв.м., 12,3 кв.м., 10,1 кв.м., загальною площею 69,1 кв.м., житловою площею 41,6 кв.м., а також місць загального користування: кухні - 10,3 кв.м., ванної кімнати - 2,6 кв.м., вбиральні - 1,0 кв.м., коридору - 9,9 кв.м., комора - 1,6 кв.м., лоджія - 2,1 кв.м. (а.с. 10-11)» Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За змістом частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно вимог статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 ЦПК України) Предметом спору в даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 113 650,00 грн за незаконне одноосібне використання Ѕ частки власності позивача у спільній трикімнатній квартирі [ADDRESS] . На підтвердження позовних вимог, позивачем долучено до позовної заяви наступні докази. Копію договору оренди квартири від 05 лютого 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , предметом якого є оренда ізольованої квартири за адресою: [ADDRESS] . (а.с.19-21) Копію договору оренди від 01 вересня 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , предметом якого є оренда квартири за адресою: [ADDRESS] . Строк дії договору встановлений з дня оплати за перший місяць до 30 грудня 2018 року, ціна - 8000,00 грн на місяць. (а.с.22) Копію договору найму житла від 12 лютого 2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , предметом якого є оренда квартири за адресою: [ADDRESS] . Строк дії договору встановлений з дня оплати за перший місяць до 01 січня 2021 року, ціна - 4000,00 грн на місяць. (а.с.23) Копію договору найму житла від 12 лютого 2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , предметом якого є оренда квартири за адресою: [ADDRESS] . Строк дії договору встановлений з дня оплати за перший місяць до 01 січня 2021 року, ціна - 4000,00 грн на місяць. (а.с.24) Копію договору найму житла від 31 березня 2022 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , предметом якого є оренда квартири за адресою: [ADDRESS] . Строк дії договору встановлений з дня оплати за перший місяць до 31 квітня 2022 року, ціна - 6000,00 грн на місяць, завдаток - 7000,00 грн. (а.с.29) Крім того, на підтвердження викладених у позовній заяві обставин позивачем подано до суду: письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] , надані 03 червня 2021 року ст. ДОП Дніпровського УП ГУНП в місті Києві капітану поліції О.Шелесту, аналогічного змісту, в яких зазначено, що вказані особи, за рекламним оголошенням про оренду кімнати за адресою: [ADDRESS] , зв`язались засобами телефонного зв`язку з [PERSON] , при зустрічі з яким останній повідомив, що здає кімнату за вищевказаною адресою за 2000,00 грн на місяць та був укладений договір найму житла (а.с.26, 27) та відповідь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва» №103/М-895 від 02 вересня 2020 року, з якої вбачається, що 10 вересня 2020 року фахівцями ЖЕД - 404 спільно з Дніпровським УП ГУМП у м. Києві було проведено комісійне обстеження квартири [ADDRESS] . У відповіді зазначено, що сторонні особи, які знаходилися під час обстеження в кімнаті житловою площею 19,2 кв.м., вселені в житло [PERSON] (а.с.28) Також у матеріалах справи наявна копія довіреності від 13 лютого 2019 року, якою [PERSON] уповноважує [PERSON] представляти свої інтереси з питань розпорядження (продажу, здачі в найм (оренду)) Ѕ частини квартири [ADDRESS] (а.с.71). У відзиві на позовну заяву стверджується, що відповідач договорів оренди не укладав та не підписував, коштів за цими договорами не отримував. Надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказам, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд зазначає, що договір оренду квартири від 05 лютого 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.19-21), не містить таких істотних умов, як ціна договору та строк його дії. Що стосується письмових пояснень [PERSON] та [PERSON] від 03 червня 2021 року (а.с.26, 27), то вказані особи не попереджались про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України, клопотання про їх допит в судовому засіданні в якості свідків позивачем подано не було, отже вказані пояснення не є допустимими доказами в розумінні ст.78 ЦПК України. При цьому в матеріалах справи відсутні жодні доками здійснення оплати як вказаними в договорах оренди особами, так й іншими особами, договори оренди з якими не долучено до позову, про існування договірних відносин з якими стверджує позивач у позовній заяві. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що стороною позивача не доведено як факту отримання позивачем коштів від орендарів, так і суми коштів, що є підставою для відмови в задоволенні позову внаслідок недоведеності позовних вимог. Крім того, як убачається зі змісту позовної заяви, підставою звернення з позовом до суду позивач вказує незаконне використання відповідачем Ѕ частки квартири, що належить позивачу на праві власності. При цьому, на захист свого права, як співвласника майна позивач просить стягнути з відповідача вказану в позовній заяві суму грошових коштів. З приводу обраного позивачем способу захисту, суд зазначає наступне. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно частин 1, 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. При цьому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України). У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2 ст. 5 ЦПК України). Виходячи з системного аналізу ст. 15, 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Тобто, відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача. Окремо щодо ефективності обраного позивачем способу захисту суд вважає за необхідне зазначити наступне. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)). Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Сhuykina v. Ukraine, Заява 28924/04) констатував: «50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)». Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. В даному випадку, позивачем, який звертаючись з даним позовом до суду вказує на незаконність укладення відповідачем договорів оренди, предметом яких є також частка квартири, що належить позивачеві, не доведено, яким чином стягнення з відповідача грошових коштів призведе до поновлення прав позивача, як співвласника майна, на володіння, користування та розпорядження житлом. Тому суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимог про стягнення коштів за використання частки позивача в спільній частковій власності, про що заявлено в даному позові, не може призвести до захисту або відновлення порушеного права позивача, як співвласника квартири. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за одноосібне користування спільною трикімнатною квартирою. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed