Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі відповідач 1), [PERSON] (далі відповідач 2), у якому, згідно позовної заяви в редакції від 25.01.2021 року (т. 1 а.с. 42-44) просив суд припинити право власності відповідач 1 на земельні ділянки кадастровий номер 3224955300:01:003:0839 та кадастровий номер 3224955300:01:003:0581; припинити право власності відповідача 2 на земельну ділянку кадастровий номер 3224955300:01:003:0838. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Апеляційного суду Київської області від 17.01.2017 року: скасовано рішення Борівської селищної ради Фастівського району від 13 жовтня 2009 року № 8-XXVIII-V щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 874 м.2\~в [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та надання згоди на виготовлення технічної документації; скасовано рішення Борівської селищної ради Фастівського району від 15 червня 2012 року № 7.15 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку в [ADDRESS] та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0.0825 га. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою; визнано недійсним Державний акт серії ЯЙ №932864 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0668 га. виданий 29 грудня 2012 року [PERSON] ; визнано недійсним Державний акт серії ЯЙ №932863 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0157 га. виданий 29 грудня 2012 року [PERSON] . Попри це, у відповідності до інформації з Державного земельного кадастру, земельна ділянка кадастровий номер 3224955300:01:003:0581 досі перебуває у власності [PERSON] , а земельна ділянка 3224955300:01:003:0582 була поділена на дві земельні ділянки з ділянку кадастровими номерами 3224955300:01:003:0838 (право власності за [PERSON] ) та 3224955300:01:003:0839 (право власності за [PERSON] ). Така державна реєстрація здійснена після набрання законної сили постановою Апеляційного суду Київської області від 17.01.2017 року. Оскільки позивач вважає порушеними свої права, він звернувся до суду з позовом про припинення права власності на земельні ділянки. У відзиві на позовну заяву відповідач 2 просив відмовити у задоволенні позову, оскільки постановою Апеляційного суду Київської області від 17.01.2017 року не скасовано документи, на підставі яких він отримав право власності на земельну ділянку. Відповідач 1 у відзиві зазначила, що суд не може змінювати процедуру державної реєстрації, яка передбачена законодавством України. Довгий термін позивач сам з власної вини не звертався до державного реєстратора із заявою про припинення державної реєстрації прав. Тому, на її думку, слід відмовити у задоволенні позову. У відповідях на відзиви відповідачів позивач вказав, що остаточне рішення у справі №381/3465/16-ц було винесено Верховним Судом 03.06.2020 року, а зміни в Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відбулися 16.01.2020 року. Позивач звертався до ЦНАП у 2020 році, але оскільки резолютивна частина рішення не передбачала проведення реєстраційних дій, у нього не було прийнято документи. Відповідач 1 набула право власності на земельні ділянки всупереч закону, що встановлено судовим рішенням. Наголосив, що право власності на земельні ділянки зареєстровано уже після набрання постанови Апеляційного суду Київської області від 17.01.2017 року законної сили. Крім того, у письмових поясненнях відповідач [PERSON] зазначила, що перелік підстав для припинення права власності на земельну ділянку визначено ст. 140 ЗК України, на жодну з яку позивач не посилається. У судове засідання представник позивача не з`явилася, направила на електронну адресу суду клопотання в якому просила відкласти розгляд справи на інший день, у зв`язку з неможливістю прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, через відсутність електроенергії за місцем знаходження. 05.09.2022 року в судовому засіданні представник позивача надала свої пояснення, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача 1 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві та поясненнях. Відповідач 2 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно положень ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Частиною 4 статті 212 ЦПК України визначено, ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою суду від 28.12.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, а ухвалою від 01.02.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У судовому засіданні 12.01.2022 року представник позивача просила прийняти до розгляду заяву про зміну предмету позову від 30.06.2021 року, заяву про зміну предмету позову в редакції від 12.05.2021 року не підтримала. Між тим, судом відмовлено у прийнятті до розгляду вказаної заяви, оскільки, з її змісту вбачається одночасна зміна підстави та предмету позову. Крім того, закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2016 року у справі №381/3465/16-ц у задоволенні позову [PERSON] до Борівської селищної ради Фастівського району Київської області, [PERSON] про скасування рішень та визнання недійсними правовстановлюючих документів на земельні ділянки відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено. Скасовано рішення Борівської селищної ради Фастівського району від 13 жовтня 2009 року № 8-XXVIII-V щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 874 м.2\~в [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та надання згоди на виготовлення технічної документації. Скасовано рішення Борівської селищної ради Фастівського району від 15 червня 2012 року № 7.15 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку в [ADDRESS] та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0.0825 га. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою. Визнано недійсним Державний акт серії ЯЙ №932864 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0668 га. виданий 29 грудня 2012 року [PERSON] . Визнано недійсним Державний акт серії ЯЙ №932863 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0157 га. виданий 29 грудня 2012 року [PERSON] . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року рішення Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Апеляційного суду Київської області від 24 січня 2018 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким позов [PERSON] задоволено. Скасовано рішення Борівської селищної ради Фастівського району Київської області від 13 жовтня 2009 року № 8-ХХVIII-V щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, площею 874,00 кв. м, що знаходиться у [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та надання згоди на виготовлення технічної документації. Скасовано рішення Борівської селищної ради Фастівського району Київської області від 15 червня 2012 року № 7.15-16-6 у частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку у [ADDRESS] , та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, загальною площею 0,0825 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою. Визнано недійсним державний акт серії ЯЙ № 932864 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0668 га, виданий 29 грудня 2012 року [PERSON] . Визнано недійсним державний акт серії ЯЙ № 932863 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0157 га, виданий 29 грудня 2012 року [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року постанову Апеляційного суду Київської області від 24.01.2018 року змінено лише в частині розподілу судових витрат (т. 1 а.с. 17-22). Про вказані обставини зазначено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року. Крім того, із вказаної постанови вбачається, що сторони [PERSON] та [PERSON] є співвласниками нерухомого майна, а саме: домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] та [PERSON] прийняли у дар [PERSON] 9/25 частин, а [PERSON] - 16/25 частин вказаного житлового будинку із зазначенням конкретних приміщень у будинку та господарських будівель та споруд. [PERSON] , як власник указаного житлового будинку, не була власником земельної ділянки під вказаним домоволодінням, а земельна ділянка перебувала у її користуванні площею 766,00 кв. м, що вбачається із технічного паспорта на будинок. Рішенням виконкому Борівської селищної ради Фастівського району Київської області від 25 квітня 2002 року за вказаним домоволодінням додатково було закріплено 384,00 кв. м з фонду земель Борівської селищної ради Фастівського району Київської області, які прилягають до вказаної земельної ділянки, таким чином загальна площа земельної ділянки біля вказаного домоволодіння становила 1 150,00 кв. м (766,00 + 384,00). У жовтні 2009 року [PERSON] зверталася до Борівської селищної ради Фастівського району Київської області із заявою про передачу у власність (приватизацію) земельної ділянки, що знаходиться по [ADDRESS] , та просила передати їй у власність земельну ділянку, площею 874 кв. м. Рішенням Борівської селищної ради Фастівського району Київської області від 13 жовтня 2009 року № 8-XXVIII-V було задоволено вказану заяву та передано у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 874,00 кв. м, що знаходиться у [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та надано згоду на виготовлення технічної документації (а. с. 59). Рішенням Борівської селищної ради Фастівського району Київської області\~\~від 04 листопада 2011 року № 7 надано дозвіл [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 384,00 кв. м, що розташована у [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку та замовлення у землевпорядній організації проект землеустрою зазначеної земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку. Рішення Борівської селищної ради Фастівського району Київської області від 15 червня 2012 року № 7.15-16-6 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчували право власності на земельну ділянку, що знаходилася у [ADDRESS] , та передано у власність [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 0,0825 га, яка складалася із двох окремих земельних ділянок, площею 0,0157 га, та 0,0668 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою. На підставі вказаного рішення Борівської селищної ради Фастівського району Київської області [PERSON] , 29 грудня 2012 року отримала державний акт серії ЯЙ № 932864 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0668 га, та державний акт серії ЯЙ № 932863 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0157 га. Вказані земельні ділянки розташовані по [ADDRESS] та мають єдине цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що Борівська селищна рада Фастівського району Київської області, приймаючи оскаржувані рішення та видаючи [PERSON] оскаржувані державні акти на право власності на земельні ділянки, площею 0,0668 га та 0,0157 га, не дотрималася вимог ЗК України та ЦК України й передала останній земельну ділянку, яка значно перевищувала її частку, у спільній частковій власності на житловий будинок та господарські споруди та будівлі та ураховуючи те, що на земельній ділянці, яка передавалась у власність [PERSON] знаходилась 1/2 частина сараю «Б» та 1/2 частина льоху, що знаходився під сараєм «Б», чим фактично позбавлено [PERSON] права вільно користуватися та володіти цим нерухомим майном, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року постанову Апеляційного суду Київської області від 24.01.2018 року у вказаній частині залишено без змін. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою\~28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. 02.02.2017 року [PERSON] звернулась із заявою про розподіл належної їй земельної ділянки з кадастровим номером на дві окремі земельні ділянки та виготовити технічну документацію щодо розподілу земельних ділянок (т. 1 а.с. 108). У той же час, як вбачається із інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку 05.04.2017 року проведено державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер 3224955300:01:003:0839 площею 0,0284 га, номер запису про право 19886742 за [PERSON] , вчинену Борівською селищною радою Фастівського району (т. 1 а.с. 13). Крім того, проведена державна реєстрація права приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер 3224955300:01:003:0581 площею 0,0157 га за [PERSON] (т. 1 а.с. 15). Земельну ділянку з кадастровим номером 3224955300:01:003:0838 [PERSON] подарувала [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 03.05.2017 року. Як вбачається із його змісту, станом на день укладення договору земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого Борівською селищною радою Фастівського району Київської області 10.04.2017 року (т. 1 а.с. 109-112). В окремому порядку вказаний договір стороною позивача не оскаржувався. 03.05.2017 року проведено державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер 3224955300:01:003:0838 площею 0,0384 га, номер запису про право 20225656 за [PERSON] , вчинену приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Вінічук Т.В. (т. 1 а.с. 14). Таким чином, державна реєстрація права приватної власності на земельні ділянки, кадастрові номери: 3224955300:01:003:0839, 3224955300:01:003:0838 та 3224955300:01:003:0581 проведена у той час, коли рішення Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року ще не було скасовано і набуло законної сили з моменту оголошення. Отже, по суті, документи, на підставі яких надано у власність [PERSON] земельні ділянки скасовані, а документи, які посвідчують її право власності, визнано недійсними. Між тим, у державному земельному кадастрі міститься інформація про реєстрацію права власності на земельні ділянки за [PERSON] і [PERSON] , якому було подаровану частину земельної ділянки, право власності на яку було зареєстровано в реєстрі. У той же час, звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив саме припинити право власності відповідачів на земельні ділянки. Так,\~у відповідності\~до ст.\~140\~ЗК України,\~підставами припинення\~права власності\~на земельну\~ділянку є: а)\~добровільна відмова\~власника від\~права на\~земельну ділянку; б)\~смерть власника\~земельної ділянки\~за відсутності\~спадкоємця; в)\~відчуження земельної\~ділянки за\~рішенням власника; г)\~звернення стягнення\~на земельну\~ділянку на\~вимогу кредитора; ґ)\~відчуження земельної\~ділянки з\~мотивів суспільної\~необхідності та\~для суспільних\~потреб; д)\~конфіскація за\~рішенням суду; е)\~невідчуження земельної\~ділянки іноземними\~особами та\~особами без\~громадянства у\~встановлений строк\~у випадках,\~визначених цим\~Кодексом; є) примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності. Між тим, як зазначалось вище, документи, на підставі яких надано у власність [PERSON] земельні ділянки скасовані, а документи, які посвідчують її право власності, визнано недійсними. Таким чином, відповідач [PERSON] і так не володіє спірними земельними ділянками, а наявна лише їх державна реєстрація. При цьому суд зауважує, що позовні вимоги не було змінено позивачем у належному процесуальному порядку ні після залишення позову без руху, ні у ході розгляду справи. Між тим, по суті порушених позивачем прав варто вказати наступне. Відповідно до ч.13 ст.79-1 ЗК України та ч.10 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» від 17.10.2012 №1051 визначено порядок ведення державного земельного кадастру (далі - Порядок № 1051). Згідно пункту 50 Порядку №1051 дата відкриття Поземельної книги є датою державної реєстрації земельної ділянки. Номером Поземельної книги є кадастровий номер земельної ділянки. Пунктом 60 Порядку №1051 передбачено, що запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України. Згідно з частиною п`ятою ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Отже, конструкцією цієї конституційної норми передбачено можливість застосування способів захисту права, в тому числі, не передбачених процесуальними нормами. Ч. 2 ст. 39 Закону України «Про Державний земельний кадастр» закріплено,\~що рішення,\~дії або\~бездіяльність Державного\~кадастрового реєстратора\~можуть бути\~оскаржені: до\~територіального органу\~центрального органу\~виконавчої влади,\~що реалізує\~державну політику\~у сфері\~земельних відносин\~на території\~дії повноважень\~відповідного Державного\~кадастрового реєстратора,\~та до\~центрального органу\~виконавчої влади,\~що реалізує\~державну політику\~у сфері\~земельних відносин,\~у порядку,\~встановленому Кабінетом\~Міністрів України; до суду в порядку, встановленому\~Кодексом адміністративного судочинства України. Механізм оскарження дій Державного кадастрового реєстратора закріплений в розділі «Оскарження рішень, дій або бездіяльності Державного кадастрового реєстратора Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. №1051. Відповідно до пунктів 222, 223, 224 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. №1051, рішення, дії або бездіяльність Державного кадастрового реєстратора можуть бути оскаржені до Держгеокадастру, його територіальних органів або до суду. Отже, обраний позивачем спосіб захисту не забезпечить відновлення порушеного права, за захистом, якого він звернувся до суду із вказаним позовом, а відтак є підставою для відмови у задоволенні позову. У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, відноситься і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом", зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа "Steel and others v. The United Kingdom"). Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed