Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому вказав, що рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2013 року задоволено його позов до відповідача [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено в майбутньому та стягнення матеріальної шкоди. Цим рішенням розірвано договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, укладений 22 листопада 2009 року між ним та відповідачем, стягнуто з [PERSON] 281689 грн. Заочним рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2015 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто на користь позивача 178715 грн. витрат за неналежне виконання грошового зобов`язання. На підставі виданих Снятинським та Верховинським районними судами виконавчих листів відділом державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції відкриті виконавчі провадження про стягнення з боржника [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів, в процесі виконання яких в лютому 2015 року в примусовому порядку списано з рахунку [PERSON] в рахунок погашення заборгованості 3478 грн. Рішенням Коломийського міського районного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2018 року, залишеним в силі постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 липня 2019 року та постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 січня 2020 року позов [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь позивача 164477 грн. інфляційних збитків в рахунок неналежного виконання грошового зобов`язання. Посилаючись на норми ст.ст. 526 та 625 ЦК України позивач зазначає, що загальна сума боргу становить 624881 грн. (281689 грн. + 178715 грн. + 164477 грн.), загальна кількість прострочених днів станом на день проведення розрахунку (15 грудня 2021 року) становить 1267 дні. Згідно проведеного розрахунку сума інфляційних збитків за період з 28.06.2018 року по 11 грудня 2021 року становить 160374 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. В судове засідання позивач не прибув, подав заяву із проханням розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позовна заява є безпідставною і не підлягає задоволенню, мотивуючи тим, що за змістом позовної заяви Косівським РВ ДВС на виконання судових рішень за виконавчим листом у користь позивача з відповідача стягнуто 4378,23 грн., чим позивач спростовує своє ж твердження про злісне ухилення від виконання судових рішень. Оскільки виконавчі провадження за виконавчими листами, виданими на підставі Верховинського та Снятинського районних судів тривають, а тому заподіяти будь-якої шкоди стягувачеві він не міг. З приводу грошового боргу зазначив, що у період 2009 року він займався підприємницькою діяльністю в галузі промислового будівництва, жодного відношення до будівництва житла та продажу в майбутньому квартири він не мав і не має досі. В 2009 році до нього звернувся [PERSON] із проханням укласти фіктивний договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яка буде створена в майбутньому, на підставі якого [PERSON] має за довіреністю одержати кошти в сумі 217276,25 грн., виділені державою [PERSON] на придбання житла, та передати останньому. Вказаний договір було укладено та отримано [PERSON] зазначені кошти у банку та передані [PERSON] , про що останній написав відповідні розписку від 19.12.2009 року про одержання коштів у вказаній сумі, розірвання фіктивного договору на придбання квартири у майбутньому, відсутність претензій до [PERSON] . Вказану розписку 19.10.2010 року було викрадено з салону автомобіля [PERSON] разом із бухгалтерськими документами та по даному факту він звернувся до поліції, але постановою від 28.10.2010 року було відмовлено у порушенні кримінальної справи внаслідок не ефективності оперативно-розшукових заходів. Згодом розписку було підкинуто разом із частиною бухгалтерської документації. Тому він не представив вказану розписку під час розгляду справ Снятинським та Верховинським районними судами. Враховуючи наведене, відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач повторно до суду не прибув, про причини своєї неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи у його відсутності не подавав. Зважаючи на те, що відповідач виклав письмово свої заперечення проти позовних вимог, неодноразово клопотав про відкладення розгляду справи для забезпечення його права на правову допомогу, при цьому не надавав суду підтверджуючих документів про укладення угоди із правозахисником суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявної у справі сукупності письмових доказів в межах розумного строку. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з нижче наведених підстав. Відповідно до п.1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі №347/1277/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів у зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання встановлено, що рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2013 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створене в майбутньому та відшкодування матеріальної шкоди - розірвано договір № 9 купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створене в майбутньому, укладений 22 листопада 2009 року між [PERSON] та [PERSON] ; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 281689,06 грн. та 114 грн. і 2800 грн. судового збору. Заочним рішенням Верховинського районного суду від 29 липня 2015 року в справі № 347/937/15 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів у зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання. Стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] 178714,83 грн витрат за неналежне виконання грошового зобов`язання. Вказаним судом встановлено, що з часу винесення Снятинським районним судом рішення суду на користь [PERSON] невиконане основне зобов`язання відповідача перед позивачем до лютого 2015 року складало 284603,06 грн. Відділом ДВС Косівського РУЮ в лютому 2015 року списано з рахунку [PERSON] в рахунок погашення заборгованості 3478 грн, а тому, станом на час звернення до суду 21 травня 2015 року невиконане основне зобов`язання відповідача перед позивачем складає 281125,06 грн, тому позов в межах заявлених вимог станом на 21 травня 2015 року про стягнення 3% річних та інфляційних витрат у сумі 178714,83 грн підлягав задоволенню (11927,87 грн + 166 786,96 грн). 27 березня 2014 року Снятинським районним судом видано виконавчий лист №351/2488/13-ц про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 284603 грн боргу та 25 березня 2016 року Верховинським районним судом виданий виконавчий лист №347/937/15 про стягнення з [PERSON] в [PERSON] 178714,83 грн боргу. За виконавчим листом № 351/2488/13-ц, згідно платіжного доручення від 18 лютого 2015 року № 284, частково стягнуто з [PERSON] борг в сумі 4378,23 грн, що підтверджується довідкою від 04 липня 2018 року № 8634/12.6-26/05. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 12.04.2019 року позов [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь позивача 164477 грн. інфляційних збитків в рахунок відшкодування шкоди за неналежне виконання грошового зобов`язання та 1644,77 судового збору на користь держави (а.с.10-12). Вказаною постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі №347/1277/18 останнє рішення залишено без змін. Відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ІДПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що в Косівському відділі державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області на виконанні знаходиться виконавчий лист № 351/2488/13-ц, виданий 27 березня 2014 року Снятинським районним судом про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 284603 грн. та виконавчий лист № 347/937/15, виданий 25 березня 2016 року Верховинським районним судом про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 178714,83 грн. Згідно виконавчого листа № 351/2488/13-ц стягнуто частково борг в сумі 4378,23 грн. згідно платіжного доручення № 284 від 18 лютого 2015 року; за виконавчим листом №347/1277/18 від 10.07.2019 року, виданим Коломийським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 164477 грн. інфляційних збитків в рахунок відшкодування шкоди за неналежне виконання грошового зобов`язання стягнення не проводилось, що підтверджується довідкою № 10893/21.14-27 від 25 травня 2022 року (а.с. 64). Положення ст.14 Конституції України, з якими кореспондуються норми усіх процесуальних кодексів, проголошують, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід`ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у якій ідеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу («Бурдов проти Росії», «Горнсбі проти Греції»), В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. За загальним правилом для примусового виконання судового рішення необхідно, щоб воно набуло законної сили, і щоб особа, на користь якої щось присуджено судом («стягувач»), попросила суд посприяти у примусовому виконанні присудженого. Для цього вона повинна звернутися до суду, який постановив рішення, із заявою (клопотанням) про видачу так званого «виконавчого документа» (виконавчого листа, наказу, ордеру тощо). Далі з цим виконавчим документом стягувач має звернутися до конкретного виконавця (судового пристава, бейліфа, маршала, державного, присяжного, приватного виконавця тощо), який є носієм державної влади і який безпосередньо звертає рішення до виконання, застосовує до боржника або до належного йому майна заходи, що дозволяють виконати за боржника його зобов`язання перед стягувачем. Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» регламентовано: виконавче провадження визначено як завершальну стадію судового провадження, яка полягає у сукупності дій уповноважених органів та осіб, що спрямовані на примусове виконання (судових) рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; диспозитивності тощо (ст. 2 Закону № 1404-У1ІІ), які кореспондуються з статтею 4 Закону № 1403-УШ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № № 1403-УІІІ), а також з основними засадами (принципами) здійснення судочинства судами загальної юрисдикції, що передбачені у відповідних процесуальних законах. Так, відповідно до статті 1 вказаного Закону «Про виконавче провадження» примусове виконання судових рішень покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців. Відповідно до статті 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, у тому числі й суд, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Абзацом другим частини першої статті 19 Закону «Про виконавче провадження» передбачено, що право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення віднесено до компетенції і тих і інших, належить стягувану. Згідно з частиною першою статті 26 Закону «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувана про примусове виконання рішення і в силу приписів статті 18 цього Закону зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Примусове виконання судового рішення здійснюється індивідуально за кожним виконавчим документом. Згідно зі ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За розрахунками позивача загальна сума боргу відповідача перед позивачем становить 624881 грн., загальна кількість прострочених днів станом на день проведення розрахунку (15 грудня 2021 року) становить 1267 днів; сума інфляційних збитків за період з 28 червня 2018 року по 15 грудня 2021 року становить 160373,86 грн. (а.с. 18). Отже, вбачається, що позивач здійснив розрахунок інфляційних збитків із загальної суми 624881 грн., яка включає попередньо нараховані інфляційні збитки (281689 грн. + 178715 грн + 164477 грн). Відповідно до ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, в тому числі і за договором страхування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій. Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного. Як вже зазначалось вище, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Разом з тим не є грошовим зобов`язанням судове рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України за порушення будь-якого грошового зобов`язання, оскільки в такому випадку таке рішення носить не зобов`язальний характер щодо сплати грошового зобов`язання боржника перед кредитором, а виконує роль санкції за прострочення боржником грошового зобов`язання, які являють собою міру цивільно-правової відповідальності, що застосовується до всіх грошових зобов`язань у розмірі 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином Верховний Суд дійшов висновку про те, що стягнення відповідальності, передбаченої статті 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання у зв`язку з невиконанням судового рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання, не ґрунтується на нормах чинного законодавства та свідчить про недобросовісну поведінку кредитора (Постанова КЦС ВС від 09.02.2022 у справі № 757/42885/19-ц). Посилання відповідача у своєму відзиві на розписку позивача (а.с.57) від 19.12.2009 року про одержання коштів у сумі 217277 грн, згоду на розірвання договору на придбання квартири у майбутньому від 24.11.2009 року №9, відсутність претензій до [PERSON] суд оцінює критично, зважаючи на те, що відповідач вказує на викрадення у нього цієї розписки у жовтні 2010 року, а згодом «підкинуто» відповідачу; самі ж вище зазначені рішення Снятинського, Верховинського, Коломийського судів про стягнення з відповідача на користь позивача 281689 грн боргу та судових витрат і інфляційних втрат у зв`язку із неналежним виконанням грошового зобов`язання були ухвалені у 2013, 2015, 2019 роках відповідно і вказаної розписки [PERSON] не надав відповідним судам першої інстанції під час розгляду ними справ по суті заявлених [PERSON] позовних вимог та не оскаржив рішення відповідних судів за ново виявленими та/або виключними обставинами і відповідні рішення є наразі чинними і породжують вище вказані правові наслідки, зокрема, щодо обов`язку відповідача виконати грошове зобов`язання, а внаслідок його невиконання відшкодування інфляційних втрат стягувача. Отже, суд вбачає підстави для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача в сумі 72017,77 грн інфляційних втрат у зв`язку із неналежним виконанням грошового зобов`язання в сумі 281689 грн, що підлягало виконанню на підставі рішення Снятинського районного суду від 05.12.2013 року у справі №351/2488/13 за таким розрахунком: 281689 грн - 4378,23 грн, стягнутих в порядку примусового виконання виконавчого листа у справі №351/2488/13 = 280224,77 грн 280224,77 грн х 1,257 (індекс інфляції за спірний період) - 280224,77 грн = 72017,77 грн. На підставі ст.ст. 526, 625, 1050 ЦК України,

Outcome: partial