Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення останнього батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Позовна заява підписана представником позивачки - адвокатом Штефаняком І.І. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є матір`ю відповідача. [INFO] народився її онук - [PERSON] , батьками якого відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження є [PERSON] та [PERSON] . Позивачка зазначає, що спочатку останню було позбавлено батьківських прав відносно її сина [PERSON] , а наразі і відповідач залишив останнього на неї та її чоловіка (дідуся дитини). Вже протягом двох останніх років відповідача немає за місцем постійного проживання. Позивачка також зазначає, що відповідач перестав піклуватися сином [PERSON] , останній перебуває на її та її чоловіка вихованні та повному утриманні. Враховуючи вказані обставини, а також те, що відповідач [PERSON] повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо сина [PERSON] , з останнім не проживає та відповідно жодного обов`язку не виконує, не проявляє до сина батьківської турботи, який вже давно був позбавлений і материнської турботи, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не цікавиться його здоров`ям та успіхами у розвитку, тому просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 02 вересня 2022 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 03 жовтня 2022 року позивачкою через канцелярію до суду подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій вона просить встановити над малолітнім [PERSON] опіку і призначити її опікуном, зобов`язати орган опіки та піклування Т.Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області надати висновок про можливість/доцільність призначення [PERSON] опікуном над малолітнім [PERSON] та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків і не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. У підготовче судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивачки подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Разом із цим, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить такі задовольнити. Відповідач через канцелярію подав до суду заяву про те, що не заперечує проти задоволення позову. Разом із цим, просить суд розглянути справу за його відсутності у зв`язку з тим, що він перебуває за межами Закарпатської області. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій також зазначає, що підтримує висновки органу опіки та піклування в повному обсязі. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. За змістом частини четвертої статті 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Так, частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, ЦПК України допускає ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні і в правовідносинах, що виникли між сторонами, відповідач позов визнав, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні. Так, судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є відповідач [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03 вересня 2018 року та копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статтей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00025325321 від 21 січня 2020 року. При цьому встановлено, що мати дитини [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] , [INFO] , заочним рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2021 року позбавлена батьківських прав відносно сина [PERSON] . Також встановлено, що батько дитини [PERSON] вже близько двох років не проживає разом з малолітнім сином [PERSON] , відповідно жодного обов`язку не виконує, не проявляє до сина батьківської турботи, який вже давно був позбавлений і материнської турботи, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не цікавиться його здоров`ям та успіхами у розвитку. Дитина [PERSON] , [INFO] , є онукомпозивачки [PERSON] і перебуває на її повному утриманні та вихованні, що підтверджується висновком органу опіки та піклування Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області № 490/03-10 від 29 вересня 2022 року та характеристикою на [PERSON] . З акту матеріально-побутових умов проживання № 32 від 12 листопада 2020 року вбачається, що за місцем проживання позивачки та її родини умови проживання сім`ї хороші, дитина забезпечена всім необхідним для її виховання та фізичного розвитку. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Тур`є-Реметіської сільської ради уповноважений орган вважає за доцільне надати згоду на позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , як такого, що ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Так, у цій ситуації суд звертає увагу на те, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Для суду є безспірним, що в цих правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав малолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини (далі Конвенція)). Досліджуючи правомірність втручання у право відповідача на сімейне життя, суд, розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи; при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в цьому випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Суд вважає, що втручання у право відповідача спрямоване на захист прав і свобод малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Тобто, в цьому випадку при втручанні у право відповідача вимоги статті 29 Декларації щодо законності та мети втручання дотримані. Судом за обставинами справи встановлено, що відповідач систематично ухиляється від участі у вихованні сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, що свідчить про ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків і виходячи із положень статей 164-167 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав. Проте, в цій ситуації суду залишається дослідити найважливіше і найскладніше питання наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дитини і чи не має в цьому випадку підстав для попередження відповідача щодо зміни свого відношення до виховання сина без позбавлення батьківських прав (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більше того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Європейський суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 рішення у справі «Мамчур проти України»). Повертаючись до обставин цієї справи та оцінюючи проблему забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд підкреслює, що з огляду на те, що розлучення з батьком надає тяжкий вплив на дитину, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не може служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками. В ситуації, що розглядається, дитина відповідача тривалий час проживає з позивачкою, яка здійснює її догляд і виховання. При цьому, під час судового розгляду відповідач жодним чином не продемонстрував суду свого бажання в поновленні сімейних стосунків з дитиною і в такій ситуації, на думку суду, без бажання відповідач держава позбавлена можливості посприяти йому у виконанні своїх батьківських обов`язків і відновленні або зміцненні здатності сім`ї. Дії відповідача по ухиленню від виховання дитини є систематичними. Також, важливим для суду є те, що при позбавленні батьківських прав відповідача, відносини, які склались між ним і дитиною, не зміняться в бік розлучення його з дитиною, яка разом з ним не проживає. Як підсумок, аналізу елементів, які впливають на визначення якнайкращих інтересів дитини, суд зауважує, що в цих правовідносинах позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам дитини і в подальшому зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію її прав. Суд повторює, що важливим в цій ситуації є те, що позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у батька, оскільки вона з ним не проживає, так само цей захід не виключає можливість побачення батька з дитиною. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між батьком та дитиною. Суд також наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку, передбаченому СК України (стаття 169). В цих правовідносинах судом були створені передумови для дотримання процедури вирішення питання про втручання в право відповідача в його сімейне життя та при визначенні якнайкращих інтересів дитини. Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Таким чином, в цій конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції і в такому випадку судом на перше місце ставляться якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в цьому випадку стосовно цієї особи. Виходячи з викладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих позивачкою, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав підлягають до задоволення. Крім цього, згідно з ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Так, відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи необхідність у витратах на гармонійний розвиток дитини до досягнення нею повноліття, відсутності доказів реального розміру доходу відповідача та фінансової спроможності надавати дитині допомогу, беручи до уваги інтереси дитини, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Що стосується заявленої позовної вимоги про призначення малолітньому [PERSON] опікуна, то суд дійшов до такого висновку. Так, відповідно до частин третьої та четвертої статті 167 СК України дитина за бажанням другого з батьків може бути передана йому. Якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Згідно з статтею 243 Сімейного Кодексу України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 244 Сімейного Кодексу України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Згідно з частиною третьої статті 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до частини другої, третьої та четвертої статті 63 ЦК України опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Суд враховує, що позивачка висловила згоду на своє призначення опікуном над її онуком [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Тур`є-Реметіської сільської ради уповноважений орган вважає за доцільне надати згоду на призначення опікуном [PERSON] над дитиною [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що [PERSON] зможе забезпечити необхідні умови для гармонійного виховання, розвитку та утримання онука. Оформлення опіки не переслідує мети отримання матеріальної чи будь-якої іншої вигоди. Враховуючи вище наведене, а також те, що позивачка висловила згоду на своє призначення опікуном над її онуком [PERSON] , [INFO] , а орган опіки та піклування надав до суду висновок про доцільність встановлення опіки над вказаною дитиною та призначення позивачки її опікуном, суд вважає за необхідне встановити опіку над [PERSON] , [INFO] , призначивши його опікуном [PERSON] . Також з відповідача підлягають стягненню судові витрати, що відповідає положенням ст. 141 ЦПК України. На підставі пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України судове рішення слід допустити до негайного виконання в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved