Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

22 листопада 2021 року АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» звернулося до суду із зазначеним позовом до відповідачки [PERSON] із вимогою про відшкодування збитків (а. с. 1-3). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що під час технічної перевірки стану електричних приладів обліку і електроустановок відповідачки за адресою: [ADDRESS] , що проводилась 29 липня 2019 року, позивачем було виявлено розкрадання електричної енергії та складено акт про порушення № 007494, яким зафіксовано: самовільне підключення струмоприймачів до електричної мережі АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» з метою безоблікового споживання електричної енергії без наявності відповідного договору. Електрична енергія споживається, засобами обліку не враховується. Порушення продемонстровано споживачу. Дане порушення Правил було зафіксовано у Акті про порушення № 007494 від 29 липня 2019 року у присутності батька відповідачки, який підписав даний акт та підтвердив, що дійсно користується даним гаражем та електричною енергією без наявності відповідного договору. Отже, відповідачка за допомогою самовільного підключення користувалася електричною енергією не сплачуючи за неї як за товар. Вказаними діями позивачу були спричинені збитки на загальну суму 36569 гривень 37 копійок, які відповідачка в добровільному порядку не відшкодовує, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду та просити суд стягнути з відповідачки вказану суму збитків та судовий збір у розмірі 2 270 гривень разом із витратами на правову допомогу у сумі 10000 гривень (а. с. 1-3). Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 10 годину 30 хвилин 08 лютого 2022 року (а. с. 31), копія якої надіслана учасникам справи 20 грудня 2021 року за вихідним № 60/22-вих/2/204/2668/21 (а. с. 32). 12 квітня 2022 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представниці відповідачки [PERSON] адвокатки Нугаєвої В.В. (а. с. 44-49), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначено, що відповідачка не є власником гаражу, оскільки договір купівлі-продажу наданий у копії, з якої вбачається, що він укладений у простій формі, натомість, чи існує оригінал, невідомо. Також невідомо, чи існує юридично зазначений гараж, як об`єкт нерухомості, та чи є взагалі продавці даного майна його власниками. За таких обставин, вважає вказаний договір купівлі-продажу нікчемним, а відтак відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі. Разом з цим зазначає, що у разі невизнання відповідного правочину нікчемним в даному разі все рівно судом не було з`ясовано, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, адже цей правочин в цьому разі слід було б визнати неукладеним. Зазначений договір купівлі-продажу складений у простій письмовій формі, нотаріально не посвідчений, державну реєстрацію не пройшов, а тому він не може бути визнаний дійсним. Крім того, домовленість про купівлю-продаж спірного об`єкту (гаражу) досягнуто за відсутності у відповідача права власності на вказане нерухоме майно, що свідчить про відсутність повноважень власника будівлі і виключає можливість його відчуження іншими особами. Вважає, що таким чином, взагалі жодними документами не встановлено, хто є власником зазначеного об`єкту нерухомості, то до чого тут взагалі відповідачка. Крім того, відповідачка не користується вказаним гаражем, ніякого стосунку до нього не має та не розуміє, звідки у позивача вказана копія договору купівлі-продажу гаража, адже фактично вона планувала його придбання, проте, оскільки так і не вдалося встановити дійсних власників та сформувати гараж як об`єкт нерухомого майна, а отже, нотаріально посвідчити відповідний договір купівлі-продажу від цієї ідеї відмовилася. Щодо зазначення її присутності на комісії, то дана обставина взагалі не відповідає дійсності, оскільки її жодним чином не було запрошено і жодного документу, який би підтверджував її запрошення відсутні, а за таких обставин вона взагалі була позбавлена можливості дізнатися про розгляд щодо неї акту про порушення на комісії. Зазначає, що акт про порушення від 29 липня 2019 року взагалі складений не відносно відповідачки, а тому вона жодного відношення до нього не має. Вказує, що в акті про порушення зазначено про те, що в даному гаражі наявний прилад обліку, який повірений, а тому не зрозуміло, яким чином вказаний об`єкт нерухомості безобліково споживає електроенергію. Крім того, зазначає, що позивачем жодним чином не обґрунтовано та не підтверджено належними та допустимими доказами витрати на правову допомогу у розмірі 10000 гривень. Вважає, зазначену суму неспівмірною заявленим вимогам. Зазначає, що відповідачка ухвалу про відкриття провадження не отримувала, а до адвоката звернулася лише 11 квітня 2022 року, тому враховуючи, що на території України введено військовий стан вважає, що це є поважною причиною для поновлення процесуальних строків. Прохає суд поновити строки на подачу відзиву та у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Представниця позивача у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що позов підтримує в повному обсязі, прохає його задовольнити, не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення (а. с. 80). Відповідачка та її представниця адвокатка Нугаєва В.В. в судове засідання не з`явилися, остання надала заяву про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 79). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що відносини між позивачем та відповідачкою регулюються Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою НКРЕ № 312 від 14 березня 2018 року. 29 липня 2019 року під час технічної перевірки стану електричних приладів обліку і електроустановок відповідачки за адресою: [ADDRESS] , позивачем було виявлено розкрадання електричної енергії та складено акт про порушення № 007494, яким зафіксовано: самовільне підключення струмоприймачів до електричної мережі АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» з метою безоблікового споживання електричної енергії без наявності відповідного договору. Електрична енергія споживається, засобами обліку не враховується. Порушення продемонстровано споживачу (а. с. 5-6). На засіданні комісії 06 серпня 2019 року ДМЕМ по розгляду актів про порушення споживачем Правил роздрібного ринку електричної енергії було розглянуто Акт № 007494 про порушення від 29 липня 2019 року та протоколом № 31/19 встановлено, що споживач на своєму об`єкті, щодо якого відкрито особовий рахунок № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] (гараж) порушив ПРРЕЕ. Бездоговірне підключився до мережі ОСР без порушенням схеми обліку. Підключення виконано мідним проводом, площа перерізу проводу 2,5 кв. мм з допустимим тривалим струмом проводу 30,0 А. Тому, комісією прийнято рішення про виконання нарахування відповідачці сум за спожиту електричну енергію, за період часу з 29 липня 2018 року по 29 липня 2019 року відповідно до п. 3.5 та за формулою 2.7 Методики визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами ПРРЕЕ, затвердженої постановою НКРЕ від 04 травня 2006 року № 562, виходячи із величини розрахункового добового обсягу споживання електричної енергії, у сумі 36569 гривень 37 копійок за 17345 кВт*г не облікованої електричної енергії (а. с. 7-8). 08 серпня 2019 року позивачем на адресу відповідачки надіслано досудову претензію по оплаті нарахувань по акту про порушення Правил роздрібного ринку електричної енергії від 29 липня 2019 року № 007494 (а. с. 9). Оскільки відповідачка у добровільному порядку не відшкодовує завдані порушенням Правил роздрібного ринку електричної енергії збитки, на вказану претензію не відреагувала, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до вимог п. 4 ч. 2 ст.\~77\~Закону України\~«Про ринок\~електричної енергії» правопорушеннями на ринку електричної енергії, серед іншого, є крадіжка електричної енергії, самовільне підключення до об`єктів електроенергетики, споживання електричної енергії без приладів обліку. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~77\~Закону України\~«Про ринок\~електричної енергії» учасники ринку, які порушили нормативно-правові акти, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, несуть відповідальність згідно із законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Правилами роздрібного\~ринку електричної\~енергії,\~що затверджені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312 визначено, що споживач електричної енергії зобов`язаний: користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів); сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; забезпечувати належний технічний стан та безпечну експлуатацію своїх електроустановок та електроприладів згідно з вимогами нормативно-технічних документів та нормативно-правових актів України; узгоджувати з оператором системи нові підключення та переобладнання внутрішньої електропроводки, здійснювані з метою збільшення споживання електричної потужності; своєчасно вживати відповідних заходів для усунення виявлених порушень; не допускати безоблікового користування електричною енергією від технологічних електричних мереж споживача, а також відшкодовувати збитки, завдані оператору системи та/або споживачу (основному споживачу), у разі виявлення безоблікового користування електричною енергією від технологічних електричних мереж споживача (п. 5.5.5.Правил). Відповідно до пункту 8.2.5. Правил роздрібного ринку електричної енергії у разі виявлення під час контрольного огляду або технічної перевірки уповноваженим представником оператора системи, від якого споживач одержує електричну енергію, порушень цих Правил, у тому числі фактів розкрадання електричної енергії, на місці виявлення порушення у присутності споживача або представника споживача оформлюється акт про порушення. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою не спростовано, що 29 липня 2019 року позивачем складено акт про порушення № 007494, другий примірник якого отримано батьком відповідачки [PERSON] , про що останнім зроблено відповідний запис в ньому (а. с. 6). При цьому, останнім у графі «Зауваження до складеного акту» зазначено, про те, що (мовою оригіналу): «Самовольно не подключались. Купили гараж и продолжали пользоваться эл. энергией», що в свою чергу, з урахуванням договору купівлі-продажу гаражу від 20 червня 2016 року, що укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а. с. 14-16), підтверджує обґрунтованість позову позивача та спростовує твердження відповідачки про те, що вона не має жодного відношення до вказаного гаражу, що розцінюється судом, як намагання останньої ввести суд в оману з метою уникнення відповідальності. Більш того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою не спростовано того, що протокол комісії № 31/19 від 06 серпня 2019 року складений за її присутності (а. с. 7). Суд не приймає до уваги доводи відповідачки про те, що вона не могла бути присутньою на засіданні комісії, оскільки не отримувала відповідних викликів чи повідомлень, оскільки вказані доводи спростовані матеріалами справи. Так, в акті про порушення № 007494 від 29 липня 2019 року (а. с. 6) зазначено, що засідання комісії з розгляду даного акту буде проводитися 06 серпня 2019 року з 09 по 11 години у каб. 44 по вул. Кн. Ярослава Мудрого, 40 у м. Дніпрі. Разом з цим зазначено, що на засідання комісії запрошуються споживач або уповноважена ним особа, а у разі неявки його на засідання комісії цей акт буде розглядатися без участі споживача або уповноваженої особи. При цьому, як вже встановлено судом, один примірник акту отримано батьком відповідачки, що свідчить про обізнаність останньої про дату засідання комісії. Більш того, у самому протоколі № 31/19 від 06 серпня 2019 року засідання комісії з розгляду акта про порушення від 29 липня 2019 року № 007494 зазначено, що він складений за участі відповідачки, яка відмовилася від його підпису, що засвідчено всіма членами комісії. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підтверджені належними, допустимими, чіткими та достатніми доказами, що узгоджуються між собою та доповнюють один одного, що відповідає стандарту доказування «поза розумним сумнівом», про що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», та можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», про що ЄСПЛ вказав у своєму рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України», через що вони підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133\~ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу у даній справі на підставі договору № 210-ДЕ про надання правової допомоги від 08 січня 2021 року та додаткової угоди № 4 до вказаного договору надавало адвокатське об`єднання «Перший радник» від якого діяла адвокатка Біла Т.А. (а. с. 18-20 та на звороті), яка діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДП № 4150 від 26 лютого 2019 року (а. с. 17). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС Дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, у п. 1.3 додаткової угоди № 4 до вищевказаного договору про надання правової допомоги зазначено, що сторони узгодили про те, що зміст, обсяг, вартість послуг, номер судової справи, в межах якої надається правова допомога, та судова інстанція відображається сторонами в акті наданих послуг (а. с. 21). Однак вказаного акту позивачем суду не надано. Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. При визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи, те що справа розглядалася судом в порядку спрощеного провадження, приймаючи до уваги обсяг наданих адвокатом послуг, з урахуванням того, що позов, задоволено в повному обсязі, суд доходить висновку, що факт понесення витрат на правничу допомогу у заявленому позивачем розмірі не доведено, через що у їх стягненні слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд дійшов переконливого висновку про те, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, через що вони не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідачку, а тому з останньої на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 2270 гривень. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved