Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

В квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 1 квітня 2016 року та за договором позики від 27 квітня 2016 року в розмірі 2\~603\~000 грн. та 30% річних в розмірі 2\~280\~655 грн. 89 коп. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 27 квітня 2016 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав в борг 1\~250\~000 грн., що еквівалентно 50\~000 дол. США про що відповідач написав розписку, які зобов`язався повернути через 12 міс. з моменту отримання позики у гривні за курсом НБУ на день повернення. 1 квітня 2016 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав в борг 1\~310 911 грн., що еквівалентно 50\~000 дол. США про що відповідач написав розписку, які зобов`язався повернути через 12 міс. з моменту отримання позики у гривні за курсом НБУ на день повернення. Загальна сума боргу за обома розписками складає 2\~677\~500 грн. З 04.08.2017 року по 11 квітня 2018 року відповідачем було частково повернуто суму боргу в розмірі 74\~500 грн., а тому позивач просить стягнути з відповідача залишок боргу в розмірі 2\~603\~000 грн. та 30 відсотків річних, що передбачено умовами договорів позики. Ухвалою від 29 квітня 2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження. 3 вересня 2021 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву в якому просять відмовити в задоволенні позову із посилання на те, що сторони не дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, а тому договори є неукладеними. Крім того договори мають виправлення щодо істотних умов, що унеможливлює їх виконання. Також подали заяву про застосування строку позовної давності. 17 вересня 2021 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив в якому підтримали заявлені позовні вимоги та вказали, що звернулись до суду з позовом в межах трирічного строку позовної давності. З 12 березня 2020 року на території країни введено карантин, відповідно перебіг строку позовної давності було зупинено. Ухвалою від 17 вересня 2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак подав до суду заяву про те, що позовні вимоги підтримує та просить справу розглядати за його відсутності. Представник відповідача до суду не з`явився, однак подав до суду 11 заяв про відкладення судового розгляду. Зважаючи на той факт, що справа в провадженні перебуває з квітня 2021 року, відповідач обізнаний про дату та час розгляду справи, має захисника, не позбавлений можливості взяти участь в розгляді справи в режимі відео конференції або особисто, або через представника, на території м. Дніпра не ведуться активні бойові дії, зважаючи на тривалість розгляду справи та з метою дотримання балансу інтересів обох сторін по справі, суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення. Відповідно до\~ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.\~ Судом встановлено, що 01 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики без номера, відповідно до п. 2 якого [PERSON] отримав від [PERSON] суму позики в розмірі 1\~310\~911 грн., що еквівалентно 50\~000 дол. США у готівковій формі. Сторони домовились, що договір є безпроцентним. Позичальник зобов`язався повернути суму позики в повному обсязі через 12 місяців з моменту отримання суми позики. 27 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики без номера, відповідно до п. 2 якого [PERSON] отримав від [PERSON] суму позики в розмірі 1\~250\~000 грн., що еквівалентно 50\~000 дол. США у готівковій формі. Сторони домовились, що договір є безпроцентним. Позичальник зобов`язався повернути суму позики в повному обсязі через 12 місяців з моменту отримання суми позики. 27 квітня 2016 року [PERSON] написав розписку про отримання позики в розмірі 1\~250\~000 грн. від [PERSON] . Відповідно до ч.1\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно достатті 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зістаттею 1047 ЦК Українидоговір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом враховано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, його змісту, а й факту обов`язку повернення грошової суми позивачу. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка, яка є договором позики, укладеним у простій письмовій формі, відповідає змістуст. 1047 ЦК України. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, на підтвердження вимог вказаного закону відповідачем надана позивачу розписка про позичені гроші. Відповідно дост. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами були укладені договори позики, а тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення суми боргу є підставними, адже відповідач не повернув у визначені строки кошти. П. 10 обох договорів позики передбачено, що у випадку порушення позичальником строку повернення суми позики, встановленого у п. 6 цього Договору, на всю суму позики, яка не була вчасно повернута, нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 30% річних, які нараховуються за весь період користування чужими грошовими коштами. Позивач просить тягнути 2\~280\~655 грн. 89 коп. 30 % річних за період з 11 квітня 2018 року по 11 березня 2021 року відсотків річних за обома договорами позики, про що надав відповідний розрахунок, з яким вважає за можливе погодитись суд. Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги позивача підставними та такими, що підлягають до задоволення. Позицію відповідача щодо виправлення сум в договорі від 27 квітня 2016 року, як для визнання договору таким, що не був укладений, суд не приймає до уваги, так як виправлення застережені підписами обох сторін договору, тим більше, що сума є меншою та співпадає із тією, що вказана в розписці про отримання коштів. Також представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 257 цього ж Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 263 УК України передбачено, що перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. Як слідує з договорів позики, у позивача з`явилось право на захист в судовому порядку зі спливом 12 міс. з моменту укладення кожного з договорів, по проходженню яких відповідач зобов`язався повернути кошти, тобто строк позовної давності мав би сплинути 1 квітня та 27 квітня 2020 року. Постановою КМУ від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» установлено з 12 березня до 3 квітня 2020 р. на усій території України карантин, який неодноразово далі продовжувався та діє на момент винесення судового рішення, що є загальновідомим фактом, а далі доєдналась ще й збройна агресія Російської Федерації. Позивач звернувся до суду з позовом 8 квітня 2021 року. З урахування викладеного, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, оскільки вважає, що позов подано в межах строку позовної давності. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України,з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір.

Outcome: approved