Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

29.08.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним у частині до ПрАТ «СК «ВУСО», ФОП [PERSON] 17.09.2018 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON], після усунення недоліків, винесено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Розпорядженням керівника апарату суду від 24.01.2019 року № 231 призначений повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з відстороненням від посади судді [PERSON] , відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду. Відповідно до протоколу повторного розподілу справ автоматизованою системою документообігу в суді від 25.01.2019 року, вказана цивільна справа розподілена судді [PERSON] 25.01.2019 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] постановлено ухвалу про прийняття справи до провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 02.10.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. На підставі п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу у Голосіївському районному суді м. Києва, але не виключно, у зв`язку з рішенням Вищої ради Правосуддя № 1464/0/15-20 від 21.05.2020 року [PERSON] звільнено з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва керівником апарату Голосіївського районного суду міста Києва видано розпорядження №418 про призначення автоматизованого розподілу цивільної справи № 752/17724/18. Відповідно до повторного автоматичного розподілу справ у Голосіївському районному суді м. Києва, 22.06.2020 року справа № 752/17724/18 передана до провадження судді Плахотнюк К.Г. 07.09.2020 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про прийняття справи до провадження за правилами загального позовного провадження, призначено справу до судового розгляду. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19.04.2016 року з нього на користь ПрАТ «СК «ВУСО» стягнуто 21 126, 40 грн. На виконання зазначено рішення у ВДВС Солом`янського району відкрито ВП № 52498458. 27.12.2017 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги. Відповідно до п. п. 2.1., 4.1., 4.2. зазначеного договору: первісний кредитор передає / відступає / новому кредитору свої правадо боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором; ціна договору відповідає рівню звичайної ціни, що склалася на ринку; новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору ціну договору шляхом перерахування первісному кредитору грошових коштів у сумі, що дорівнює ціні договору на рахунок первісного кредитора, вказаного в п. 12. цього договору протягом 7 банківських днів з дня укладання сторонами цього договору. Оплата вважається здійсненою в момент зарахування коштів в сумі, що вказана в п. 4.1. цього договору, на рахунок первісного кредитора, вказаний в п. 12 цього договору. На думку, позивача, між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] насправді було укладено не договір про відступлення права вимоги, а договір факторингу. Зазначений договір порушує його права, оскільки у випадку заміни стягувача, він позбавлений права оскаржити судові рішення на підставі яких з нього стягнута зазначена вище сума. Просив визнати недійсним договір № 27/12/2017 про відступлення права вимоги від 27.12.2017 року в частині боржника [PERSON] , укладеного між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] , а також стягнути на його користь судові витрати по сплаті судового збору. 24.11.2018 року до суду надійшов відзив на позов відповідача ПрАТ «СК «ВУСО», відповідно до змісту яких останні заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволенні в повному обсязі. 24.11.2018 року до суду надійшов відзив на позов відповідача ФОП [PERSON] , відповідно до змісту якого останній заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. 26.03.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив. 05.04.2019 року до суду надійшли заперечення. У судовому засіданні 08.11.2022 року сторони відсутні, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив позов задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19.04.2016 року з [PERSON] на користь ПрАТ «СК «ВУСО» стягнуто 21 126, 40 грн. На виконання зазначено рішення у ВДВС Солом`янського району відкрито ВП № 52498458. 27.12.2017 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги. Відповідно до п. п. 2.1., 4.1., 4.2. зазначеного договору: первісний кредитор передає / відступає / новому кредитору свої правадо боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором; ціна договору відповідає рівню звичайної ціни, що склалася на ринку; новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору ціну договору шляхом перерахування первісному кредитору грошових коштів у сумі, що дорівнює ціні договору на рахунок первісного кредитора, вказаного в п. 12. цього договору протягом 7 банківських днів з дня укладання сторонами цього договору. Оплата вважається здійсненою в момент зарахування коштів в сумі, що вказана в п. 4.1. цього договору, на рахунок первісного кредитора, вказаний в п. 12 цього договору. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] зазначає, що між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] насправді було укладено не договір про відступлення права вимоги, а договір факторингу, а тому договір про відступлення права вимоги, що стосується його має бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у ст. 49 Закону України від 07.12.2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. У ст. 1077 ЦК України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Таким чином, у ЦК України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. З аналізу статей 512-518 ЦК України, можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до ст. 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом з тим, із ч. 1 ст. 1077 ЦК України та ч. 5 ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (ст. 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (ст. 1078 ЦК України). Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону факторинг є фінансовою послугою. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Згідно з ч. 1 ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (ст. 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Проаналізувавши наведене вище, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір містить ознаки факторингу, про які зазначено у наведених нормативно-правових актах, а відтак договір про відступлення права вимоги № 27/12/2017, що укладений 27.12.2017 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] підлягає визнанню недійсним в частині боржника [PERSON] . З огляду на викладене вище, позовні вимоги [PERSON] до ПрАТ «СК «ВУСО», ФОП [PERSON] про визнання договору недійсним в частині, підлягають задоволенню судом. За правилами ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved