Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом в якому просив: 1. Визнати його право на виконання відповідачами вимог ст. 2 КПК України. 2. Зобов`язати відповідачів припинити бездіяльність, яка порушує це його право. 3. Стягнути з відповідачів на його користь з Держави Україна матеріальну шкоду в сумі боргу по аліментах 7400 грн., яка зазначена в довідці Солом`янського ВДВС м. Києва. 4. Стягнути з відповідачів моральну шкоду з Держави України в сумі 50000 грн. за невиконання вимог ст. 2 КПК України про швидке, неупереджене слідство. Стислий виклад позиції позивача. Протягом 6 років посадові особи встановили особу, яка вчинила злочин. Всупереч вимог КПК України про неупереджене та швидке слідство, виявляли бездіяльність. Це підтверджується ухвалою суду від 08.06.2022 В судовому засіданні [PERSON] просив його позовні вимог задовольнити. Стислий виклад позиції відповідачів. Відповідачі подали відзиви на позовну заяву про безпідставність позовних вимог. Процесуальні дії, заяви та клопотання. 20.06.2022 ухвалою судді відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 15.07.2022 від ГУНП у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву. 20.07.2022 надійшов відзив від Вінницької обласної прокуратури. 28.07.2022 ухвалою суду підготовче провадження закрито. 04.10.2022 розгляд справи відкладено на 10.11.2022. Представники відповідачів Державної казначейської служби України, ГУНП у Віницькій області, та посадові особи прокуратури та поліції належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, тому суд у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, розглянув справу за їх відсутності. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Позивачем суду представлено такі докази: копію довідки Солом`янського ВДВС м. Києва про невиплачені аліменти [PERSON] [PERSON] від 14.02.2018; копію ухвали суду від 08.06.2022 про відмову у задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження № 42016021130000020 від 12.08.2016 (а.с.3); копію вступної та резолютивної частини рішення суду від 21.05.2019 про відмову у задоволенні скарги [PERSON] на бездіяльність слідчого та прокурора (а.с.4); копію ухвали суду від 07.08.2020 про відмову у задоволенні скарги [PERSON] на бездіяльність начальника СВ Жмеинського ВП ГУНП Олексюка В.В.(а.с.5-6) . Мотив суду. Норми права, які застосував суд. Згідно зі ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Положеннями статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті тобто така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Конституційним Судом України у рішенні від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Згідно ч.2 ст. 2, ч.1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до ч.2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. У Постанові Великої палати Верховного Суду від 27.11.2019 року (справа № 242/4742/16-ц) зазначено: з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (пункт 43). Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача (пункт 30). Органи досудового розслідування функціонують у складі поліції (п. 3 ч. 3 ст. 13 ЗУ «Про Національну поліцію»). У відповідності до частини 3 статті 19 цього Закону, держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Згідно з ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. Згідно з ч. 1 ст. 2 цього закону на прокуратуру покладаються такі функції: підтримання державного обвинувачення в суді; представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України; нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян. Згідно з ч. 1 ст. 7 цього закону систему прокуратури України становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Відтак, можна зробити висновок, що прокурори: Філімонова О.В., Прокопчука Д.В., Омельчук А.В., слідчі: Олексюк В.В., Рощепа А.А., Майченко А.М. є неналежними відповідачами у цій справі, оскільки поліцейські та прокурори не несуть особистої відповідальності за завдану ними шкоду. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про прокуратуру» рішення, дії чи бездіяльність прокурора в межах кримінального процесу можуть бути оскаржені виключно в порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України. Якщо за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність прокурора в межах кримінального процесу встановлено факти порушення прокурором прав осіб або вимог закону, таке рішення може бути підставою для дисциплінарного провадження. Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача та прокурора, що можуть бути оскаржені слідчому судді на етапі досудового провадження, визначений у частині першій статті 303 КПК України. Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього кодексу (частина друга статті 303 КПК України). Відповідно до пунктів 2 і 3 частини першої статті 16 Закону України «Про прокуратуру» незалежність прокурора забезпечується, зокрема, порядком здійснення повноважень, визначеним процесуальним та іншими законами; забороною незаконного впливу, тиску чи втручання у здійснення повноважень прокурора. Здійснюючи функції прокуратури, прокурор є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску, втручання і керується у своїй діяльності лише Конституцією та Законами України (частина друга статті 16 Закону України «Про прокуратуру» ). Здійснюючи функції досудового слідства, слідчий є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску, втручання і керується у своїй діяльності лише Конституцією та Законами України. У відповідності до ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. А тому притягнення слідчого, дізнавача або прокурора до цивільної відповідальності за кожне прийняте процесуальне рішення, з якими не погоджується сторона кримінального провадження, може свідчити про тиск на органи досудового слідства задля прийняття вигідного для сторони кримінального провадження рішення в будь-який спосіб. Тобто, під час досудового розслідування слідчий, дізнавач та прокурор виконує процесуальні функції, які не можна охарактеризувати як управлінські, і для оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності визначений спеціальний порядок. Тому суд має зберігати баланс (рівновагу), між інтересами конкретної сторони кримінального провадження (яка скаржиться) і іншими його учасниками, дотримуючись принципу законності. Як встановлено в судовому засіданні, позивач просить, в зв`язку з бездіяльністю слідчого та прокурора, стягнути з держави на його користь моральну та матеріальну шкоду, при цьому матеріальну шкоду обґрунтовує невиплаченими йому аліментами його сином - [PERSON] , а моральну пов`язує із порушенням відповідачами вимог ст. 2 КПК України під час розслідування кримінального провадження № 42016021130000020, оскільки ухвалою слідчого судді від 08.06.2020 було відмовлено прокурору у закритті кримінального провадження в зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК). Відшкодування моральної шкоди не має перетворюватись у спосіб заробітку (наживи), а має носити виключно компенсаційний характер при наявності підстав, передбачених ст. 23 ЦК України, яких судом у цій справі не встановлено. А стягнення матеріальної шкоди можливе при наявності підстав, передбачених ст. 22 ЦК України, яких у цій справі не встановлено. Незгода позивача з процесуальними діями чи рішеннями прокурора та/або слідчого чи дізнавача під час досудового розслідування, не є безумовною підставною для стягнення в порядку 1176, 1173, 1174 ЦК України моральної та матеріальної шкоди. Також відсутні підстави для стягнення (компенсації) матеріальної шкодив порядку ст. 1177 ЦК України, оскільки така шкода компенсується потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом, якого немає. Суд вважає, що позов [PERSON] має абстрактний характер і його аргументи про заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди діями відповідачів, не підтверджені належними доказами, а тому підстави для задоволення його позову відсутні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судові витрати слід компенсувати за рахунок держави, оскільки [PERSON] звільнений при подачі позову від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed