Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПОГ «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» про визнання незаконним і скасування наказу про призупинення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку. Позовні обґрунтовує тим, що на підприємстві працює з жовтня 2016 року. 29.04.2022 року директором підприємства [PERSON] був виданий наказ № 21К від 29.04.2022 року «Про призупинення дії трудового договору з [PERSON] ». Відповідно до цього наказу з нею призупинено дію трудового договору на підставі ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з 29.04.2022 року. Позивач вважає даний наказ незаконним та необґрунтованим, оскільки прийнятий з порушенням норм матеріального права. Так, зі змісту ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» слідує, що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Тобто, обов`язковими умовами застосування цієї норми є існування та наявність обставин, що виключають можливість надання та виконання роботи. Станом на день прийняття наказу таких обставин не існувало, підприємство без зупинки продовжувало здійснювати господарську діяльність та отримувало прибутки. Впродовж наступних трьох місяців частина працівників продовжувала працювати в звичному режимі. Профспілковим комітетом складено акт в якому зафіксовані факти про те, що підприємство здійснює господарську діяльність та на її території працюють всі орендатори. У зв`язку з цим просить визнати незаконним та скасувати наказ № 21К від 29.04.2022 року «Про призупинення дії трудового договору з [PERSON] » і стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 21.07.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 01.08.2022 року від представника відповідача надійшов відзив в якому зазначено про те, що призупинення дії трудового договору не повинно узгоджуватись з профспілковим органом, так як Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» обмежує конституційні права і свободи людини. Також вказується на те, що не можуть заслуговувати на увагу твердження позивача про те, що на період воєнного стану підприємство мало прибутки, працювало і продовжувало господарську діяльність у звичному режимі, оскільки на підприємстві виникли проблеми із закупівлею сировини, зі збутом продукції, так як не всі контрагенти можуть закуповувати продукцію підприємства через воєнний стан. Крім того, відповідно до ст. 14 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану призупиняється дія ст. 44 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та відповідні норми колективних договорів. Крім того зазначається, що призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору з позивачем є вимушеним кроком, який в даному випадку буде запобігати банкрутству підприємства. Зважаючи на викладене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову. Додатково 01.08.2022 року від представника позивача надійшла заява, в якій він просить справу розглядати у загальному позовному провадженні з повідомленням та участю сторін. Так, ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.08.2022 року клопотання представника відповідача задоволено частково, постановлено розгляд даної цивільної справи продовжити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 18.08.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив з якої вбачається, що відповідач у своєму відзиві наводить факти, які не підтверджені жодними доказами. Зокрема, вказує, що громадські організації не мають відношення при вирішенні тих чи інших питань на підприємстві, хоча їх підприємство і є громадською організацією інвалідів по зору, де питання призупинення трудових відносин повинно вирішуватись колегіально. В матеріалах справи містяться листи-запрошення та відповідь на них директора, що той не може з`явитися на засідання, оскільки перебуває у м. Ужгород по виробничих питаннях. Не відповідає дійсності і те, що склади набиті готовою продукцією, оскільки вони виробляють коробки для харчової промисловості, яка користується широким попитом (коробки для піци, печива, тістечка, піддони для пива) та реалізовується на території Закарпатської області. Все свідчить про те, що відповідач лише прикрився воєнним станом, а насправді підприємство продовжує працювати. 23.08.2022 року від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про залишення без руху позовної заяви, як такої, що не відповідає вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України. 25.08.2022 року від позивача [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи та витребування довідки про середню заробітну плату за останні два місяці, що передували дню відсторонення її від роботи. Ухвалою суду\~від 25.08.2022\~року в\~задоволенні клопотання\~про залишення\~без руху\~позовної заяви\~відмовлено.\~Клопотання [PERSON] \~задоволено та\~витребувано від\~Підприємства об`єднання\~громадян «Мукачівське\~учбово-виробниче\~підприємство №\~1\~Українського товариства\~сліпих» довідку\~про середню\~заробітну плату\~ [PERSON] \~за останні\~два місяці, що передують дню призупинення дії трудового договору, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.08.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». 04.11.2022 року від позивача [PERSON] надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог та відповідно до якої просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вишушеного прогулу до моменту ухвалення судом рішення. В судовому засіданні ухвалою від 04.11.2022 року прийнято до розгляду позовні вимоги зі збільшеним розміром. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені вимоги та надали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Представник ПОГ Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» Дейчук Д.О. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, з підстав, викладених у відзиві. Також заявив клопотання про те, що позивач пропустив строк звернення до суду так як мав звернутися до суду в місячний строк. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. В силу ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу № 53/К від 07.10.2016 року «Про прийом на роботу [PERSON] » позивача з 07.10.2016 року прийнято на роботу на посаду «Складальник виробів з пластмас» цеху № 01 ПОГ «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» з оплатою праці погодинній тарифній ставці пропорційно відпрацьованому часу згідно з штатним розписом. Також встановлено, що директором підприємства [PERSON] 29.04.2022 року був виданий наказ № 21К «Про призупинення дії трудового договору з [PERSON] ». Відповідно до цього наказу з 29.04.2022 року було призупинено дію трудового договору з [PERSON] до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану. Підставою видачі такого наказу та відповідно призупинення дії трудового договору з позивачем зазначено ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Із вказаним наказом [PERSON] ознайомилась 29.04.2022 року шляхом надіслання його копії засобами мобільного зв`язку. Про факт ознайомлення з оспорюваним наказом [PERSON] ствердила безпосередньо в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. В п. 1 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 Верховний Суд України звертає необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. До того ж діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Також у ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Як вже було згадано, основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені, зокрема, ст.ст. 43-46 Конституції України. Разом з тим, відповідно до ст. 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.ст. 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Відповідно до п.п. 5 п. 1 ст. 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжено і триває на цей час. Згідно з п. 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст. 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Статтею 1 Закону України від 15.03.2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу) передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43,44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Згідно з п.п. 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу) главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено п. 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». З огляду на вищевикладені положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу), які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю, такі мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем. Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу), яка і була правовою підставою видачі оспорюваного наказу, визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Згідно з ч. 3 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Таким чином, Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам. Разом з тим, як вбачається з аналізу положень ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником. Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник - не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. На вказане також звертається увага в коментарі, розміщеного на сайті Міністерства економіки України, до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зокрема, і до ст. 13 цього Закону, де зазначено про те, що головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин, а також виконання інших обов`язків, передбачених трудовим договором. Таким чином, ст.\~13\~Закону України\~«Про організацію\~трудових відносин\~в умовах\~воєнного стану» передбачає призупинення дії трудового договору не у зв`язку з військовою агресією проти України, а лише за умови виключення можливості надання та виконання роботи. З огляду на це, слід також вважати, що у наказі має, зокрема, зазначатися інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки. Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору. Так, судом встановлено, що позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги та підтверджуючи в ході судового розгляду, вказала про готовність виконувати свої трудові обов`язки з огляду на функціонування підприємства. В свою чергу, сторона відповідача, заперечуючи проти позову та обґрунтовуючи законність оспорюваного наказу зазначає про те, що до введення воєнного стану підприємство мало прибутки, працювало і продовжувало господарську діяльність у звичному режимі, проте після введення такого на підприємстві виникли проблеми із закупівлею сировини, зі збутом продукції, так як не всі контрагенти могли закуповувати продукцію підприємства. На підтвердження таких обставин представником відповідача представлені податкові звітності, відповідно до яких, так як про це неодноразово наголошував представник в ході судового розгляду, з квітня 2022 року підприємству не компенсовується державою податок на додану вартість. В той же час, саме податок на додану вартість є джерелом для виплати заробітної плати працівникам. У зв`язку з цим ним і було прийнято рішення про призупинення дії трудового договору. Аналізуючи представлені документи, суд погоджується із наявною заборгованістю по компенсації державою податку на додану вартість. Разом з тим, такі обставини жодним чином не вказують на наявність підстав для призупинення дії трудового договору в рамках ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Таким чином, суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на факт військової агресії проти України, неможливість виконання підприємством своїх обов`язків при реалізації трудового договору з позивачем, недостатність фінансування та відсутність відповідних замовлень на виконання робіт, як на підстави винесення оскаржуваного наказу. Відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту неможливості роботодавця забезпечити позивача роботою відповідно до кола його обов`язків. Відповідач також не довів належними і допустимими доказами обставину, що позивач був позбавлений можливості виконувати свої посадові обов`язки. При цьому, сам по собі наказ № 21К «Про призупинення дії трудового договору з Оксаною Телегій» від 29.04.2022 року, без належного обґрунтування, не є належним доказом на підтвердження існування умов, за наявності яких могла бути застосована норма ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Суд також критично оцінює посилання представника відповідача на заборгованість з повернення податку на додану вартість, як на підставу винесення оскаржуваного наказу, оскільки така підстава для призупинення трудового договору не передбачена положеннями вказаної вище норми та не свідчить про неможливість надання та виконання роботи. Більше того,\~судом звертається\~увага на\~те,\~що відповідно\~до довідки\~про доходи\~та витрати\~за 9\~місяців 2022\~року,\~ПОГ Мукачівське\~учбово-виробниче\~підприємство №\~1\~Українського товариства\~сліпих» здійснювало\~господарську діяльність,\~та більше\~того,\~отримувало дохід.\~Та обставина,\~що витрати\~підприємства перевищували\~отриманий дохід,\~жодним чином\~не встановлюють\~факту неможливості через збройну агресію роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її. Окремо заслуговує на увагу і та обставина, що Закарпатська область є фактично найбільш віддаленою від зони ведення активних бойових дій. При цьому, за публікаціями в засобах масової інформації Закарпатська обласна військова адміністрація неодноразово повідомляла про те, що сотні підприємств прийняли рішення про перенесення своїх виробництв саме на Закарпаття. Вказане беззаперечно свідчить про те, що незадовільний стан господарської діяльності ПОГ «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» не пов`язаний з військовою агресією проти України, та жодним чином не впливає на можливість надання та виконання роботи. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності та враховуючи те, що відповідачем не доведено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника виконувати її, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання незаконним та скасування наказу директора ПОГ «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» № 21 К від 29.04.2022 року «Про призупинення дії трудового договору з [PERSON] ». З огляду на те, що з позивачем не припинено трудовий договір, а призупинено його дію, визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії такого договору відновить дію самого трудового договору, що і буде ефективним способом відновлення порушеного права позивача. Вирішуючи заявлений позов в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з наступного. Призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» хоч і не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював та своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки. Отже, внаслідок видання незаконного наказу про призупинення дії трудового договору фактично створена ситуація вимушеного прогулу, викликана протиправними діями роботодавця. Відтак суд,

Outcome: approved