Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) про відшкодування моральної та матеріальної шкоди в розмірі 16 164,96 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 18.06.2022 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «РЕНО», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , та транспортних засобів марки: - «ОПЕЛЬ», державний номерний знак [NUMBER] ; - «ФОРД», державний номерний знак [NUMBER] . Згідно постанови Дарницького районного суду м. Києва по справі № 753/8179/22, вказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення відповідачем ПДР України, у зв`язку із чим його визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності. Позивач вказує, що у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою йому було завдано матеріальної шкоди, оскільки пошкодження його автомобіля не підлягають відновленню. Крім того, в салоні автомобіля позивача знаходилось автомобільне лобове скло від іншого транспортного засобу, яке він перевозив, вартість якого становила 9 837,00 грн. Страховою групою «Оберіг» було виплачено страхове відшкодування в сумі 40 000 грн., однак дана суму не покрила повністю завданих позивачу матеріальних збитків. Також, позивач зазначає, що йому було завдано моральної шкоди, у зв`язку з протиправними діями відповідача, які полягають у пошкодженні транспортного засобу позивача. Після ДТП позивач змушений був звернутись до Київської міської клінічної лікарні №1 для обстеження усіх відділів хребта та купувати медикаменти. На підставі вищевикладеного, а також зважаючи на той факт, що після ДТП позивач втратив можливість здійснювати трудову діяльність із використанням свого транспортного засобу, останній звернувся з даним позовом до суду та просить стягнути з відповідача завдану йому матеріальну та моральну шкоду, яку він оцінив у сумі 16 164,96 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04.10.2022 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи у судове засідання. У відповідності до ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) відповідач не скористався своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву та/або заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Від позивача також не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч. 5 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, заяви та оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписом чч. 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 1166 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У пункті 4 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Таким чином, для покладення відповідальності на заподіювача майнової шкоди необхідна сукупність таких обов`язкових умов: а) наявність шкоди; б) протиправність дій заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; г) вина в заподіянні шкоди, тобто деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. За змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено Цивільним кодексом України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди; наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Тобто, відповідно до вимог стст. 12, 13 ЦПК України позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень стст. 78 - 80 ЦПК України, зазначені ним обставини. Судом встановлено, що 18.06.2022 о 19:20 год. [PERSON] керуючи автомобілем марки «РЕНО», державний номерний знак [NUMBER] , на перехресті вулиць Харківське шосе-Привокзальна у м. Києві допустив виїзд на смугу зустрічного руху, де здійснив наїзд на автомобіль марки «ОПЕЛЬ», державний номерний знак [NUMBER] та автомобіль марки «ФОРД», які зупинились на червоний сигнал світлофора, що спричинило пошкодження вказаних транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 11.4 ПДР України. Тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, у зв`язку із чим постановою Дарницького районного суду м. Києва від 12.08.2022 притягнутий до адміністративної відповідальності. Таким чином, у відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вина відповідача у скоєнні ДТП є підтвердженою. У позовній заяві позивач вказує, що є власником транспортного засобу марки «ОПЕЛЬ», державний номерний знак [NUMBER] . З вищевказаної постанови Дарницького районного суду м. Києва від 12.08.2022 вбачається, що транспортні засоби отримали пошкодження, однак даних про те, які саме пошкодження отримав, зокрема автомобіль марки «ОПЕЛЬ», державний номерний знак [NUMBER] , вона не містить. На підтвердження пошкоджень транспортного засобу марки «ОПЕЛЬ», державний номерний знак [NUMBER] , позивачем в якості доказу до позовної заяви долучено диск CD-R на якому містяться фотографії та відео файли з місця ДТП. Суд, переглянувши вищевказаний диск CD-R зазначає, що фотографії та відео файли з місця ДТП, які містяться на ньому, не можуть бути належними та допустимими доказами у даній справі, оскільки суд не є експертом визначення отриманих пошкоджень транспортними засобами, а від переглянутого відео визначити силу удару одного автомобіля іншим і виявити таким чином, яких пошкоджень зазнав автомобіль марки «ОПЕЛЬ», державний номерний знак [NUMBER] , під час вищевказаної ДТП не вбачається можливим. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків. Однак, будь яких клопотань чи заяв від позивача чи відповідача щодо виклику свідків чи призначення судової експертизи до суду не надходило. Щодо іншого доказу, який долучений позивачем на підтвердження обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, а саме копії квитанції про нарахування страхової виплати, суд зазначає наступне. Так, в матеріалах справи наявна копія квитанції від 15.09.2022, з якої вбачається, що від СГ ОБЕРІГ ТДВ на картку позивача надійшли кошти у сумі 40 000,00 грн., згідно страхового акту №38116/1/1 від 15.09.2022. Проте, суд не може прийняти сам факт виплати страхового відшкодування за відсутності конкретних доказів пошкоджень автомобіля, яких він зазнав під час вищевказаної ДТП. Крім того, доводи позивача про те, що його автомобіль був повністю знищеним, а також те, що виплачене страхове відшкодування у сумі 40 000,00 грн. не покрило йому повністю завданих збитків під час ДТП нічим не підтверджується та в матеріалах справи не міститься. Також, у своєму позові позивач посилається, що під час дорожньо-транспортної пригоди в салоні його автомобіля знаходилось автомобільне лобове скло. Даний факт підтверджується долученими до позовної заяви фотокартками, а також диском CD-R на якому містяться фотографії та відео матеріали на яких зображено вищевказане скло. Окрім цього, в матеріалах справи міститься заказ-наряд №О0722-07 від 18.06.2022, виданий ФОП [PERSON] . У даному заказ-наряді зазначено: запчастини СТО, скло вітрове Audi A8, к-сть 1 шт., ціна 9 837,00 грн. Проте, суд критично ставиться до наданих позивачем доказів, оскільки встановити, яке саме скло, від якого автомобіля та у якому стані воно знаходилось в автомобілі позивача до моменту дорожньо-транспортної пригоди не вбачається за можливим. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Позивачем при пред`явленні позову зазначено, що автомобіль марки марки «ОПЕЛЬ», державний номерний знак [NUMBER] , належить йому на праві приватної власності, однак на підтвердження вказаного факту відповідних доказів ним не надано. Оскільки, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу в матеріалах справи відсутнє, то встановити в даному випадку: чи порушено майнові права позивача саме як власника пошкодженого транспортного засобу неможливо. Крім того, неможливо встановити даний факт і з постанови Дарницького районного суду м. Києва від 12.08.2022, оскільки хто саме перебував за кермом автомобіля марки «ОПЕЛЬ», державний номерний знак [NUMBER] , під час ДТП не зазначено. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Збирання доказів не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За приписом до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному , об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов до висновку, що позивачем не підтверджено факту завдання шкоди саме його майну за участю відповідача, не надано належних та допустимих доказів щодо розміру завданої шкоди, а відтак відмовляє у позовній вимозі про відшкодування матеріальної шкоди за недоведеністю. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд прийшов до наступного. За нормою ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Згідно частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що оскільки позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною вимогою від основної про відшкодування матеріальної шкоди у якій відмовлено, а відтак відсутні підстави для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат позивачу не здійснюється. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed