Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ФОП [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодженням здоров`я, посилаючись на те, що перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] . Під час виконання своїх трудових обов`язків продавця продовольчих товарів, 01.06.2021р. з нею стався нещасний випадок, який визнано пов`язаним з виробництвом. У зв`язку з заподіяною шкодою, позивач 06.07.2022р. вперше пройшла огляд МСЕК, де їй було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 30% та встановлено третю групу інвалідності. Внаслідок отриманих травм позивач позбавлена можливості реалізувати свої звички та бажання, тривалий процес лікування позбавляє її можливості вести повноцінний свосіб життя, постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Вважає винним у втраті працездатності відповідача. В зв`язку з цим, вона звернулася до суду з відповідним позовом та просить у відшкодування моральної шкоди стягнути на її користь з відповідача ФОП [PERSON] 120 000 гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб. Ухвалою суду від 19.07.2022 року вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. В судове засідання сторони не викликалися, клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Суд проводить судове засідання без фіксування технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України. Відповідачу ФОП [PERSON] направлялась копія ухвали суду від 19.07.2022 року та копія позовної заяви, однак, вказане повернулось до суду «за закінчення терміну зберігання». Дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що, відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці, на ім`я [PERSON] вказано, що 12.09.2016р. її прийнято до Фізичної особи-підприємця [PERSON] на посаду продавця продовольчих товарів, 05.07.2021 р. її звільнено за згодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до п.4 Акту розслідування нещасного випадку на виробництві форми Н-1/П від 20.12.2021р., [PERSON] отримала травми під час виконання трудових трудових обов`язків згідно з режимом роботи підприємства, а саме, заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень іншою особою. Відповідно до п. 5. акту про нещасний випадок причиною нещасного випадку стало: психофізіологічні травмування (смерть) внаслідок протиправних дій інших осіб. Згідно з розділом «Діагноз, який встановлено закладом охорони здоров`я» Позивачу встановлено наступний діагноз: відкрита проникаюча черепно-мозкова травма, стиснення головного мозку вдавленим багато уламковим переломом правої лобної, тім`яної кісток, забій головного мозку ІІІ ст. з розтрощенням правої лобної долі, субарахноїдальний крововилив, вдавлений перелом лівої тім`яної кістки, перелом правої скроневої кістки з переходом на основу черепа, забійні рани голови, різана рана шиї. У зв`язку із заподіянням шкоди Позивач 06.07.2022р. пройшла огляд медико-соціальною експертною комісією, де їй було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 30% безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААА № 065507. 06.07.2022р. Позивачу було встановлено третю групу інвалідності безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААВ № 569431. Статтею 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до Закону України «Про охорону праці», на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 №20рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 1167 ЦК України - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч. 1 ст. 268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відповідно до статті 153 КЗпП України з забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 №1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання..». З письмових матеріалів справи достовірно встановлено, що відповідачем не було достатньо створено безпечні умови праці, а тому він також несе відповідальність, включаючи і компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду. Письмовими матеріалами справи також встановлено, що позивач переносить моральні страждання, оскільки позбавлена можливості реалізувати свої звички та бажання, тривалий процес лікування позбавляє можливості її вести повноцінний спосіб життя, необхідність у постійному лікуванні, що призводить до важкості самопочуття, які Позивач мала до моменту отримання травми та втрати професійної працездатності. Позивач переносить фізичні страждання, позбавлена нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя. Все це негативно позначається на її душевному та фізичному стані. При визначенні розміру відшкодування, суд враховує роз`яснення, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", згідно чого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 5 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. Так, обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд враховує, характер та обсяг її душевних та фізичних страждань, тривалість трудових відносин між сторонами, а так само і тривалість перенесених страждань; зміни в житті викликані втратою професійної працездатності та до моменту звернення до суду, відсоток втрати працездатності у розмірі 30%, той факт, що позивач отримала каліцтво, і вважає за можливе стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, грошові кошти в сумі 120 000,00 гривень. При зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Позивач подав позов про стягнення про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою. Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 761/11472/15-ц. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відтак, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з відповідача з Фізичної особи-підприємця [PERSON] в дохід держави судовий збір в сумі 1200,00 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved