Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

В лютому 2022 року позивач Державне управління справами звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про спростування недостовірної інформації та захист ділової репутації, обґрунтовуючи наступним. Державне управління справами у своїй діяльності керується, зокрема, Конституцією України, Законом України «Про управління об`єктами державної власності», Положенням про Державне управління справами, яке затверджене Указом Президента України 17.12.2002 № 1180/2002 «Про Положення про Державне управління справами» (далі - Положення). Зазначеним Положенням передбачено, що Державне управління справами є допоміжним органом, створеним Президентом України відповідно до пункту 28 статті 106 Конституції України, який здійснює матеріально-технічне, соціально-побутове та інше забезпечення діяльності Президента України, Ради національної безпеки і оборони України, Адміністрації Президента України та інших створених Президентом України консультативних, дорадчих та допоміжних органів і служб. Відповідно до п. 17, 18 Положення Державне управління справами відповідно до покладених на нього завдань здійснює внутрішній контроль за повнотою надходжень, отриманих підприємствами, установами, організаціями, яким кошти Державного бюджету України надаються через Державне управління справами, і витрачанням ними коштів Державного бюджету України; аналізує ефективність використання бюджетних коштів підприємствами, установами, організаціями, яким кошти Державного бюджету України надаються через Державне управління справами. Відповідно до частин першої та третьої статті 8 Господарського кодексу України (далі - ГК України) держава, органи державної влади та органи місцевого самоврядування не є суб`єктами господарювання. Господарська компетенція органів державної влади та органів місцевого самоврядування реалізується від імені відповідної державної чи комунальної установи. Безпосередня участь держави, органів державної влади та органів місцевого самоврядування у господарській діяльності може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Державна організація «Резиденція «Синьогора» створена відповідно до Розпорядження Керівника Державного управління справами від 15 серпня 2005 року № 382 і перебуває в управлінні Державного управління справами, є неприбутковою бюджетною установою та фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України. [INFO] року в мережі Інтернет за посиланням https://marlin.org.ua було опубліковано статтю під назвою «[INFO]» з посиланням на Звіти про фінансові результати (Форма№ 2-де). У цій статті зазначено: «Державна резиденція «Синьогора», яка забезпечує відпочинок вищих посадових осіб, що розташована в карпатському масиві Ґорґани, за період 2017 рік - перше півріччя 2021 року отримала збитки на суму 57,7 мільйона гривень. Резиденція знаходиться у сфері управління Державного управління справами. Про це йдеться у звіті про фінансові результати «Синьогори». Вищезазначені відомості містять твердження щодо отримання збитків, які не відповідають дійсності та спотворюють інформацію, наведену в звітах про фінансові результати Державної організації «Резиденція «Синьогора», і таким чином наносять шкоду діловій репутації Державного управління справами та суб`єкта господарювання - Державної організації «Резиденція «Синьогора», що перебуває в його управлінні. Сума, вказана в статті, визначена шляхом додавання рядка 2390 «Профіцит/дефіцит за звітний період» форми № 2дс звітів про фінансові результати Державної організації «Резиденція «Синьогора» за період з 2017 року по перше півріччя 2021 року. У звітах немає рядка «збитки». Звертають увагу суду, що Державна організація «Резиденція «Синьогора» перебуває в управлінні Державного управління справами, є бюджетною установою та утримується за рахунок коштів загального і спеціального фондів державного бюджету. Оскільки ця організація є неприбутковою бюджетною установою, бухгалтерський облік і складання фінансової та бюджетної звітностей здійснюється відповідно до Національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку в державному секторі. Бюджетні асигнування загального фонду державного бюджету завжди дорівнюють касовим витратам. Згідно з Національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку в державному секторі 121 «Основні засоби», затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2010 року № 1202, вартість усіх об`єктів основних засобів, що перебувають на балансі організації, розподіляється на систематичній основі протягом строку його корисного використання шляхом нарахування амортизації (зносу) на дату балансу. Амортизація (знос) на вартість необоротних матеріальних активів нараховується в розмірі 50 відсотків у першому місяці їх використання, решта 50 відсотків - при списанні. Суму нарахованої амортизації суб`єкти державного сектору відображають у обліку збільшенням суми зносу та витрат. Порядком заповнення форм фінансової звітності в державному секторі, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 28 лютого 2017 року № 307, визначено, що всі витрати, пов`язані з виконанням суб`єктом державного сектору своїх повноважень, відображаються в статті «Витрати» форми № 2дс «Звіт про фінансові результати». Національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку в державному секторі не передбачено розподілу загальної суми нарахованої амортизації (зносу) на послуги, які надаються бюджетними установами, або віднесення суми нарахованої амортизації до доходів, на відміну від підприємств інших форм власності. До вартості послуг, що надаються бюджетними установами, включається тільки амортизація, нарахована на активи, які використовуються для надання таких послуг. Нарахування зносу бюджетними установами здійснюється без поступового перенесення вартості майна на створений продукт, тому що вони надають послуги населенню від держави. Тобто основна відмінність нарахування зносу та амортизації в бюджетних установах порівняно з підприємствами полягає в тому, що в бюджетних установах не здійснюється відшкодування витрат на відтворення основних засобів. Таким чином, у звіті про фінансові результати (форма № 2дс) Державної організації «Резиденція «Синьогора» у витратах відображено загальну суму нарахованої амортизації (зносу), яка є основним чинником формування дефіциту бюджету. У розумінні норм Бюджетного кодексу України поняття «дефіцит» за своєю економічною сутністю: по-перше, не може трактуватися як «збиток»; по-друге, «дефіцит», що був утворений в результаті нарахованої та нерозподіленої амортизації, свідчить лише про значний розмір активів (основних засобів у вигляді будівель, споруд тощо), які є на балансі Державної організації «Резиденція «Синьогора»; по-третє, «дефіцит» за рахунок інших статей видатків у принципі не може розглядатися в бюджетній установі як кредиторська заборгованість, наприклад, із заробітної плати, перед постачальниками тощо, оскільки всі платежі цих установ здійснюються через органи Державної казначейської служби, яка не допускає утворення такої заборгованості. Ураховуючи норми чинного законодавства, поняття «збитки» до бюджетних установ не застосовується. Водночас слід зазначити, що додавання показників фінансового результату за різні періоди звітності під час здійснення аналізу фінансово-господарської діяльності організації не передбачено жодним нормативно-правовим актом з питань аудиту (перевірок, ревізій) бюджетних установ та є недопустимим. Тобто твердження з використанням терміну «збитки», опубліковане в указаній статті, не відповідає дійсності оскільки такої графи у Звітах, на які посилається автор немає та формує громадську думку про нераціональне використання бюджетних коштів. Таким чином, поширена недостовірна інформація, яка ганьбить ділову репутацію Державного управління справами та суб`єкта господарювання - Державної організації «Резиденція «Синьогора», що перебуває в його управлінні, негативно впливає на авторитет Державного управління справами як державного органу, оскільки містить твердження про нераціональне та недоцільне використання бюджетних коштів, безпідставно критикує з порушеного питання його діяльність та призводить до втрати довіри до держави У країна. Поширення спірної інформації відбулося шляхом її розміщення в мережі Інтернет за посиланнями: [INFO], доступних необмеженому колу осіб. Інформація, що оспорюється, стосується безпосередньо Позивача. Позивач, спираючись на дані, вважає розповсюджену інформацію недостовірною. Поширена інформація порушує немайнові права Позивача, а саме шкодить його ділової репутації. Просили суд визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди діловій репутації Державного управління справами (01220, м. Київ, вул. Банкова, 11, ідентифікаційний код юридичної особи 00037256) інформацію, оприлюднену [PERSON] (ІПН [NUMBER] ; адреса: [ADDRESS] ), а саме: в мережі Інтернет за посиланням [INFO]/про те, що: «...[INFO].». Зобов`язати [PERSON] (ІПН [NUMBER] ; адреса: [ADDRESS] ) спростувати інформацію про Державну організацію «Резиденція «Синьогора», а саме: «...[INFO].», шляхом оприлюднення на Інтернет-сайті https://marlin.org.ua рішення суду по даній справі у 2-денний термін після набуття ним чинності ( а. с. 1-11 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2022 року ( а. с. 56), головуючим суддею визначено суддю Орєхова О.І. та матеріали справи передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 04 лютого 2022 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 61 ). 04 травня 2022 року здійснено повторний запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 62 ). 25 травня 2022 року за вх. № 15887 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 63 ). Згідно отриманої інформації [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 26 травня 2022 року постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищевказаній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 20 червня 2022 року ( а. с. 64-65 ). 20 червня 2022 року за вх. № 19334 судом отримано відзив, в якому [PERSON] просить в задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що відповідач є неналежним відповідачем по даній справі, оскільки володільцем веб-сайту є громадська організація «Стейтвотч», яка не була залучена в якості належного відповідача по даній справі, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу того, що вказана вище стаття порушує немайнові права позивача, оспорювана інформація є оцінкою фінансових звітів державної організації «Синьогора», яка не зверталася з позовом, способом захисту в разі поширення оціночних суджень є право на відповідь і власне тлумачення обставин справи, яке не було реалізовано позивачем, а тому є всі підстави для ухвалення відповідного рішення про відмову в задоволені позову з повному обсязі ( а. с. 81-85 ). 08 липня 2022 року за вх. № 22164 судом отримано відповідь на відзив ( а. с. 112-114 ). Ухвалою суду від 18 липня 2022 року залучено в якості співвідповідача громадську організацію «Стейвотч» ( а. с. 138-139 ). 18 липня 2022 року за вх. № 23236 судом отримано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву ( а. с. 141, 142 ). 18 серпня 2022 року за вх. № 28359 судом отримано відзив на позовну заву від громадської організації «Стейвотч», в якому просили в задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі, оскільки відповідач є неналежним відповідачем по даній справі, оскільки володільцем веб-сайту є громадська організація «Стейтвотч», яка не була залучена в якості належного відповідача по даній справі, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу того, що вказана вище стаття порушує немайнові права позивача, оспорювана інформація є оцінкою фінансових звітів державної організації «Синьогора», яка не зверталася з позовом, способом захисту в разі поширення оціночних суджень є право на відповідь і власне тлумачення обставин справи, яке не було реалізовано позивачем ( а. с. 145-148 ). 12 вересня 2022 року за вх. № 31575 судом отримано від позивача заяву про зміну предмета позову, в якій просили визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди діловій репутації Державного управління справами (01220, м. Київ, вул. Банкова, 11, ідентифікаційний код юридичної особи 00037256) інформацію, оприлюднену [PERSON] (ІПН [NUMBER] ; адреса: [ADDRESS] ) та громадською організацією «Стейвотч» ( ЄДРПОУ: 39663870, адреса: 09117, Київська область, м. Біла Церква, вул. Вокзальна, буд. 22, кв. 32), а саме: в мережі Інтернет за посиланням [INFO]/про те, що: «...[INFO].». Зобов`язати [PERSON] (ІПН [NUMBER] ; адреса: [ADDRESS] ) та громадську організацію «Стейвотч» ( ЄДРПОУ: 39663870, адреса: 09117, Київська область, м. Біла Церква, вул. Вокзальна, буд. 22, кв. 32) спростувати інформацію про Державну організацію «Резиденція «Синьогора», а саме: «...[INFO].», шляхом оприлюднення на Інтернет-сайті https://marlin.org.ua рішення суду по даній справі у 2-денний термін після набуття ним чинності ( 160-163 ). 12 вересня 2022 року суд протокольною ухвалою закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті на 05.10.2022 року ( а. с. 171-174 ). В судовому засіданні 05.10.2022 року представник позивача підтримала позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмета позову, надала пояснення аналогічні викладеним в них, просила вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник, кожний окремо, заперечували проти позовних вимог та просили відмовити позивачу у їх задоволенні, оскільки позивач не довів в судовому засіданні порушенням прав останнього, а Державна резиденція «Синьогора» не уповноважувала позивача на звернення до суду в їх інтересах. В судовому засіданні 05.10.2022 року оголошено перерву до 27.10.2022 року ( а. с. 185-188 ). В судовому засіданні 27.10.2022 року позивач підтримала раніше надані пояснення. Відповідач та його представник в судовому засіданні 27.10.2022 року підтримала раніше надані пояснення. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. Встановлено, що [INFO] в мережі Інтернет за посиланням https://marlin.org.ua було опубліковано статтю під назвою «[INFO]» з посиланням на Звіти про фінансові результати (Форма№ 2-де). У цій статті зазначено: «[INFO]» ( а. с. 14-23 ). Позивач звертаючись до суду з позовною заявою зазначав, що вищезазначені відомості містять твердження щодо отримання збитків, які не відповідають дійсності та спотворюють інформацію, наведену в звітах про фінансові результати Державної організації «Резиденція «Синьогора», і таким чином наносять шкоду діловій репутації Державного управління справами та суб`єкта господарювання - Державної організації «Резиденція «Синьогора», що перебуває в його управлінні. Сума, вказана в статті, визначена шляхом додавання рядка 2390 «Профіцит/дефіцит за звітний період» форми № 2дс звітів про фінансові результати Державної організації «Резиденція «Синьогора» за період з 2017 року по перше півріччя 2021 року. У звітах немає рядка «збитки» ( а. с. 29-46 ). Таким чином, у звіті про фінансові результати (форма № 2дс) Державної організації «Резиденція «Синьогора» у витратах відображено загальну суму нарахованої амортизації (зносу), яка є основним чинником формування дефіциту бюджету. Позивач вважає, що вказана інформація, розміщена в мережі Інтернет за посиланням [INFO]/про те, що: «...[INFO].» є недостовірною та така, що завдає шкоди діловій репутації Державного управління справами. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини першої статті 91 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати людині. Право на недоторканість своєї ділової репутації відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, що забезпечують соціальне буття фізичної особи. Це право за своєю природою може належати не лише фізичній, але й юридичній особі. Згідно з статтею 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті права, які можуть їй належати, і це право підлягає захисту в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є в тому числі ділова репутація; ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. За своєю правовою природою право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам, оскільки це право може бути використано господарюючим суб`єктом (підприємцем) як спосіб судового захисту при поширенні інформації, що шкодить його діловій репутації. Статтею 200 ЦК України передбачено, що інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28 березня 2007 року № 01-8/184 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію» ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування, та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результата його господарської (підприємницької) діяльності у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активі. Таким чином, юридична особа, так само як і фізична особа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України та право на недоторканість ділової репутації відповідно до ч. 1 ст. 299 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України вважається, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною. Згідно ч. 5 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з статтею 34 ГК України дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних із особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання. Отже, за змістом викладених приписів чинного законодавства право на спростування має особа, про яку поширено недостовірну інформацію, навіть якщо таке поширення не завдало шкоди її діловій репутації. Так, поширення спірної інформації відбулося шляхом її розміщення в мережі Інтернет за посиланнями: [INFO], доступних необмеженому колу осіб. У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 вказано, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Так, з метою визначення автора вищевказаної статті, Державне управління справами звернулося до провайдера - товариства з обмеженою відповідальністю «Хостинг Україна» з листом від 22 вересня 2021 року №01-13/114.1/3147/21, стосовно надання інформації про власника домену (реєстранта) та споживача послуги хостингу вебсайту (власника вебсайту) за адресою: [INFO] IP адресою [NUMBER] , а саме: прізвище, ім`я, по батькові, місце реєстрації та проживання, телефон, e-mail - у випадку, якщо власник фізична особа, або найменування юридичної особи, ідентифікаційний код, місцезнаходження, телефон, e-mail - у випадку, якщо власник юридична особа ( а. с. 24 ). Листом від 28 вересня 2021 року № 3173 товариство з обмеженою відповідальністю «Хостинг Україна» відмовило у наданні вищезазначеної інформації ( а. с. 25 ). Ухвалою Господарського суду м. Києва від 02.11.2021 року забезпечено докази шляхом витребування у ТОВ «Хостинг Україна» інформації про власника домену (реєстранта) та споживача послуги хостингу вебсайту (власника вебсайту) за адресою: [INFO] IP адресою [NUMBER] , а саме: прізвище, ім`я, по батькові, місце реєстрації та проживання, телефон, e-mail - у випадку, якщо власник фізична особа, або найменування юридичної особи, ідентифікаційний код, місцезнаходження, телефон, e-mail - у випадку, якщо власник юридична особа та зобов`язано надати витребувані докази у письмовій формі до суду ( а. с. 47-51 ). На виконання ухвали Господарського суду м. Києва від 02 листопада 2021 року у справі № 910/17300/21 про забезпечення доказів ТОВ «ХОСТІНГ Україна», листом від 17 січня 2022 року № 3265 повідомило Господарський суд міста Києва про те, що власником домену (реєстранта) та споживачем послуги хостингу вебсайту є: ПІБ: [PERSON] ; адреса: [ADDRESS] ; E-mail: [INFO] ; Телефон: [NUMBER] ( а. с. 52-53 ). Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У пунктах 18 та 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи судам роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього порушено його особисті немайнові права. Разом з тим, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права (п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Але, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу того, що вказана вище стаття порушує немайнові права позивача, тобто існує причинно наслідковий зв`язок між поширенням даної інформації та настання для позивача негативних наслідків. Навпаки, як встановлено в судовому засіданні, розміщена інформація стосувалася саме Державної організації «Резиденція «Синьогора», яка є окремою юридичною особою, наділена правосуб`єктністю та дієздатністю, що не спресовано з боку представника позивача, а також підтверджується матеріалами справи. В свою чергу, Державна організація «Резиденція «Синьогора» не уповноважувала позивача здійснювати її захист в судовому порядку, доказів зазначеному з боку позивача не було надано суду. Хоча, в прохальні частині вимог ( заява про зміну предмета позову ) позивач просив зобов`язати відповідачів спростувати інформацію саме про державну організацію «Резиденція «Синьогора». Так, в судовому засіданні було встановлено, що юридична особа Державна організація «Резиденція «Синьогора» припинило свою діяльність, утворено нова юридична особа Національний природний парк «Синьогора», про що свідчить Положення «Про Національний природний парк «Синьогора», затверджений Наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 15.03.2021 року № 190 ( у редакції наказу Міндовкілля 17 вересня 2021 року № 603 ). Згідно вищевказаного Положення, Парк є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки у відділенні Державної казначейської служби України. Парк має печатку із зображенням Державного герба України та своїм найменуванням, штампи та офіційну емблему, що реєструється в установленому порядку, та бланки ( п. 1.3 ). Відповідно до п. 3.6 Положення, директор Парку здійснює поточне управління Парком, організовує його природоохоронну, наукову, науково-технічну, господарську та іншу діяльність, передбачену законодавством та цим Положенням. Діяти від імені Парку, представляти його в органах державної влади, місцевого самоврядування та судових органів, а також підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності, у відносинах з фізичним особами та трудовим колективом. Крім того, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що і до припинення своєї діяльності і утворення нової юридичної особи, Державна організація «Резиденція «Синьогора», відносно якої було розміщено інформацію в мережі Інтернет, була також юридичною особою, яка мала самостійний баланс, рахунки у відділенні банку, печатку із зображенням Державного герба України та своїм найменуванням, штампи та офіційну емблему, що реєструється в установленому порядку, та бланки. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. Не підлягає судовому захисту також і похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи, оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Такий захист за участі позивача можливий лише за умови здійснення ним процесуального представництва. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, у постанові Верховного Суду від 26.05.2022 зі справи № 1-23-32/135-08-4825. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9). Водночас Верховний Суд зазначає, що встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17). Зазначена правова позиція підтримана і Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 жовтня 2022 року в рамках справи № 607/14378/21, провадження № 61-5246св22 (ЄДРСРУ № 106940414) досліджував питання щодо визначення належного позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 висловлено наступну правову позицію: «Велика Палата Верховного Суду зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду». Отже, позивачем не було доведено в судовому засіданні сукупність обставин, визначених відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Під час розгляду даної справи, судом не було встановлено, а позивачем в свою чергу не доведено, що інформація, яка була розміщена відповідачем 06.09.2021 року в мережі Інтернет за посиланням https://marlin.org.ua, під назвою «Резиденція «Синьогора ДУС» з 2017 року отримала 57,7 млн грн збитків», містять відомості які наносять шкоди ділової репутації саме позивачу. А як зазначено вище, не підлягає судовому захисту також і похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи, оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього, що підтримано та викладено з цього приводи правова позиція у вище перелічених постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Позивачем при звернені до суду було понесено судові витрати у розмірі 4 962 гривень, сплата яких документально підтверджено ( а. с. 13 ). Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, не підлягають і стягненню з відповідачів на користь позивача судові витрати, пронесені останнім при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed