Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-30 00:00:00

Згідно з поданим позовом в останньому заявлені вимоги про: -розірвання договору довічного утримання від 01.02.2018, укладеного між [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) та [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Тараненком Р.В., зареєстровано в реєстрі за №53; -застосування наслідків розірвання договору довічного утримання від 01.02.2018, укладеного між [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) та [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Тараненком Р.В. (реєстр №53), визнавши за [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) право власності на квартиру за [ADDRESS] ; -скасувати обтяження на квартиру за [ADDRESS] (номер запису про обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 24631965 від 01.02.2018). Позов обґрунтований тим, що 01 лютого 2018 між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Тараненком Р.В., зареєстрований в реєстрі за №53, відповідно до пунктів 1 та 2 якого позивач передає у власність відповідачу квартиру за [ADDRESS] . Зазначена квартира належить позивачу на праві власності. Згідно п. 4 договору, відповідач зобов`язується довічно утримувати позивача, надаючи комплекс послуг, згідно щомісячних замовлень, забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберігаючи за нею право довічного безкоштовного проживання у вказаній квартирі. Відповідно до п. 5 договору, вартість матеріального забезпечення сторони визначають у розмірі 500,00\~грн.\~в місяць\~з набувача\~та щомісячної\~сплати комунальних послуг за\~квартиру,\~що знаходиться за вищезазначеною адресою, у випадку інфляції ця сума збільшується, згідно встановленого державою коефіцієнту індексації доходів населення. Втім, відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за договором. Одразу після укладення договору, відповідач частково виконував свої зобов`язання за договором, проте, протягом 2020-2022 років відповідач взагалі перестав виконувати свої зобов`язання. Так, в порушення вимог п. 4 та п. 5 договору, відповідач не забезпечує позивача харчуванням, одягом та необхідною допомогою, включаючи медичну допомогу. Жодне матеріальне забезпечення позивача від відповідача на суму 500,00 грн. відсутнє. Крім того, позивач здійснює сплату комунальних послуг самостійно за власні кошти, що свідчить про порушення відповідачем п. 5 договору, та значно погіршує матеріальне становище Позивача, зважаючи на низький розмір пенсії. Умови пунктів 4 та 5 Договору є істотними та їх невиконання або неналежне виконання Відповідачем є підставою для розірвання Договору. В окремо поданій суду заяві позивач просила суд про розгляд справи у її відсутності на підставі наданих доказів, просила суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач позов визнав, про що надав заяву, та в якій просив суд про розгляд справи у його відсутності. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76- 80 ЦПК України, 01 лютого 2018 між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Тараненком Р.В., зареєстрований в реєстрі за №53, що підтверджується відповідним договором (а.с. 4-6). На підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження судом встановлено, що 01.02.2018 р. о 12:59:33 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Тараненком Р.В. (державним реєстратором) зареєстровано обтяження - заборона на нерухоме майно, підстава даного обтяження - договір довічного утримання, серія та номер 53, виданий 01.02.2018 р., видавник приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Тараненко Р.В., обтяжував [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , особа, майно якої обтяжується - [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] (а.с. 7-8). Укладаючи договір, сторони за ним погодили, що позивач передає у власність відповідачу квартиру за [ADDRESS] . Зазначена квартира належить позивачу на праві власності (п.п. 1, 2 договору). Згідно п. 4 договору, відповідач зобов`язується довічно утримувати позивача, надаючи комплекс послуг, згідно щомісячних замовлень, забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберігаючи за нею право довічного безкоштовного проживання у вказаній квартирі. Відповідно до п. 5 договору, вартість матеріального забезпечення сторони визначають у розмірі 500,00\~грн.\~в місяць\~з набувача\~та щомісячної\~сплати комунальних послуг за\~квартиру,\~що знаходиться за вищезазначеною адресою, у випадку інфляції ця сума збільшується, згідно встановленого державою коефіцієнту індексації доходів населення. Втім, відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за договором протягом 2020-2022 р.р. (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту прав позивача, як учасника договору довічного утримання, та наслідків його порушення, та регулюються ст.ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3, 11, ч.ч. 1-3 ст. 13, ч.ч. 1-3 ст. 14, ст.ст. 15, 16, 316-319, ч. 1 та ч. 2 ст. 321, ст.ст. 509, 629, 744, 749-750, 756 ЦК України. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 124 Конституції України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.\~11\~ЦК України\~підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~єдоговори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 13 ЦК України). При здійсненні своїх прав особа повинна утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч. 4 ст. 13 ЦК України). Межі виконання цивільних обов`язків визначені ст. 14 ЦК України. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. В силу ст.ст.\~11,\~509,\~629\~ЦК України зобов`язання виникають, зокрема із договору, та\~\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно зі\~ст. 749-750 ЦК України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Як встановлено судом, відповідач не виконував обов`язки відповідно до умов договору довічного утримання, а саме не надавав матеріальну допомогу позивачу протягом 2020 2022 р.р. Відповідач позов визнав. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Визнання відповідачем позову в цій справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, підстави для постановлення ухвали судом про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову відсутні. За\~ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Виходячи з вищенаведеного, вимога позову про розірвання договору довічного утримання підлягає задоволенню. Стосовно вимоги позову про застосування наслідків розірвання договору довічного утримання від 01.02.2018, укладеного між [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) та [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Тараненком Р.В. (реєстр №53), та вимоги позову про визнання за [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) права власності на квартиру [ADDRESS] , то, виходячи зі змісту ст. 756 ЦК України, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати повернення майна. Відповідно до\~ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Тобто визнання права власності на передане за договором довічного утримання майно не вимагається. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16\~ЦК України. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним,\~тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам\~(пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право людини на доступ до правосуддя, а ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу щодо захисту цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія ст.13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту в спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за ст.13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються відповідно до ст.13 конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці («Kudla v. Poland», №30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 9.12.2010, яке набуло статусу остаточного 9.03.2011, вказав, що п.1 ст.6 конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає право не тільки ініціювати провадження, але й отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutit v Croatia», п. 25). Крім того, ЄСПЛ у своїй практиці, а саме у рішеннях від 13.05.80 в справі «Артіко проти Італії» (п.35), від 30.05.2013 в справі «Наталія Михайленко проти України» (п.32), зазначає, що конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Оскільки позивачем заявлено вимогу про застосування наслідків розірвання договору довічного утримання, то вказана позовна вимога підлягає задоволенню з урахуванням вимог ст. 756 ЦК України: передане у власність набувачу майно підлягає поверненню відчужувачу. Розв`язуючи вимогу позову про скасування обтяження на квартиру [ADDRESS] (номер запису про обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 24631965 від 01.02.2018), суд керується наступним. За ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України). Відповідно до\~статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26\~ Закону, зазначеного вище, унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37\~цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до\~\~01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26\~Закону України\~ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~№1952\~викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26\~Закону України №1952\~(у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37\~цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37\~цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього\~Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень частини другої статті 26\~Закону України №1952\~у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, закон не передбачає, тому, враховуючи приписи ч. 1, ч. 2 ст. 16 ЦК України, вимога позову про скасування запису не підлягає задоволенню: застосування саме такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати відновлення порушеного права в практичному аспекті, унеможливлено. У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права чи обтяження, тому, починаючи з 16 січня 2020 року, цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у\~Законі України №1952. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду\~від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19,\~\~від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі №278/3367/19 (провадження №61-13586св20). З урахуванням\~істотної зміни\~з 16\~січня 2020\~року і\~на час\~ухвалення даного\~рішення \~матеріально-правового\~регулювання спірних\~реєстраційних відносин,\~суд дійшов\~висновку,\~\~що\~підлягає скасуванню\~державна реєстрація\~обтяження нерухомого\~майна,\~оскільки саме такий спосіб захисту прав відповідає вимогам закону та є ефективним. Відповідно до\~абз.\~2\~ч.\~3\~ст.\~26\~Закону України\~«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Щодо розподілу\~судових витрат,\~то питання\~про розподіл\~судових витрат\~у разі\~визнання позову\~відповідачем врегульовано\~ч.\~1\~ст.\~142\~ЦПК України:\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач має пільги щодо сплати судового збору (особа з інвалідністю ІІ групи), відтак, позивач не поніс витрат зі сплати судового збору. За умови ухвалення судом рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням відповідачем, оскільки позивач має пільги щодо сплати судового збору, судові витрати у цій справі розподіляються таким чином: з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 50% від суми судового збору, який підлягав би стягненню з нього у випадку невизнання ним позову, відповідно до ставки судового збору, передбаченої Законом України «Про судовий збір», тобто в розмірі 1\~488,6 грн. (992,40 х 3:2). \~

Outcome: approved