Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-26 00:00:00

У вересні 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 0101/0608/88-157 від 26.06. 2008 року, визначеної станом на 10.07.2014 року, яка у гривневому еквіваленті за офіційним курсом становить 530588,52 грн., а саме: за кредитом\~441064,99 грн., за відсотками\~76349,91 грн., за пенею\~13173,62 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.06.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір №0101/0608/88-157, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 45000,00 доларів США, а Відповідач 1 зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань позичальника, що випливають з кредитного договору №0101/0608/88-157, ВАТ «Сведбанк» було укладено з [PERSON] договір поруки №0101/0608/157-Р-01, відповідно до умов якого Відповідач 2 як поручитель поручається за виконання Відповідачем 1 обов`язків, що виникли на підставі Основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. 28.11.2012 р. ПАТ «Сведбанк» уклало Договір факторингу з Факторинговою компанією «Вектор Плюс», відповідно до якого Банк відступив останній права вимоги за кредитними договорами, укладеними з Боржниками, право на вимогу якої належить Банку на підставі документації. В подальшому Факторингова компанія «Вектор Плюс» 28.11.2012 р. переуступило на підставі Договору факторингу свої права ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з Боржниками, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі Документації. Отже, внаслідок укладення вищезазначених Договорів факторингу відбулась заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 26.06.2008 року №0101/0608/88-157, позичальником згідно з яким є [PERSON] . В зв`язку з невиконанням Відповідачем 1 умов Кредитного договору № 0101/0608/88-157, Позивач звернувся з позовом до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 0101/0608/88-157 від 26.06.2008 року. 07.05.2021 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, якою просив стягнути солідарно із відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором №0101/0608/88-157 від 26.06.2008 року станом на 10.07.2014 року в розмірі 45365,96 доларів США, а саме: 37711,59 доларів США\~кредит, 6528,01 доларів США\~проценти та 1126,36 доларів США\~пеня за останніх 12 місяців та судові витрати в сумі 3654,00 грн. При подачі цієї заяви представник позивача виходив із того, що валютою кредиту є долар США та з урахуванням останніх правових позицій суду касаційної інстанції про те, що заборгованість може стягуватися у валюті кредиту і з урахуванням не стабільності курсу гривні до долара США, вирішив викласти прохальну частину позовної заяви із зазначенням суми боргу у валюті кредиту\~долар США, а не в її еквіваленті у гривні. 22.07.2021 року позивач подав клопотання про поновлення строку, у якому просив поновити процесуальний строк для подання заяви про уточнення позовних вимог від 07.05.2021 року. У клопотанні зазначив, що попри те, що валютою кредиту є долар США, у позовній заяві він просив стягнути розмір боргу у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку, оскільки на той час позиція суду касаційної інстанції зводилася до того, що борг по валютних зобов`язаннях має стягуватися лише у еквіваленті національної валюти (гривні) за курсом НБУ. Позовна заява подана під час дії Цивільного процесуального кодексу України у редакції, що діяла до 15.12.2017 року і суд розглядав справу по суті за нормами того ЦПК України. Стаття 31 ЦПК України попередньої редакції надавала можливість позивачу протягом усього часу збільшити або зменшити позовні вимоги, чого немає у чинній редакції ЦПК України. За весь час розгляду справи заявлялися відводи суддям, двічі зупинялося провадження у справі, позовна заява залишалася без розгляду, апеляційною інстанцією таку ухвалу суду було скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, що по суті не давало можливості перейти до питання уточнення позовних вимог. Крім того, 30.11.2018 року за ТОВ «Кредитні ініціативи» було зареєстровано право власності на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в рахунок погашення боргу по кредитному договору, що також не давало можливості ставити питання про уточнення позовних вимог, оскільки борг на той час вважався погашеним, але позичальником оскаржено відповідну державну реєстрацію у судовому порядку, що призвело до зупинення провадження у справі. У подальшому під час дії Цивільного процесуального кодексу України у чинній редакції, суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що заборгованість може стягуватися у валюті кредиту навіть іноземній. Як тільки відпали незалежні від позивача перепони, що не давали можливості із логічних міркувань подати уточнену позовну заяву, її відразу було подано. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.07.2021 року клопотання позивача про поновлення строку для подання заяви про уточнення позовних вимог від 07.05.2021 року залишено без задоволення. Заяву позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» про уточнення позовних вимог від 07.05.2021 року повернуто позивачу. Постановою Вінницького апеляційного суду від 07.10.2021 року задоволено апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи», ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22.07.2021 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.11.2021 року клопотання позивача про поновлення строку для подання заяви про уточнення позовних вимог від 07.05.2021 року залишено без задоволення. Заява позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» про уточнення позовних вимог від 07.05.2021 року повернута позивачу. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.11.2021 року виправлено неправильність запису в протоколі судового засідання від 26.04.2021 року такого змісту «оголосити перерву у підготовчому засіданні до 12.05.2021 року» на правильний зміст «оголосити перерву в судовому засіданні до 12.05.2021 року при розгляді справи по суті», слово «підготовчому» вважати опискою. Постановою Вінницького апеляційного суду від 22.12.2021 року задоволено апеляційну скаргу Позивача, ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 02.11.2021 скасовано, а справу направлено до Вінницького міського суду Вінницької області для продовження розгляду. З врахуванням висновків, що були викладені в Постанові Вінницького апеляційного суду від 22.12.2021 року, строк для подання заяви про уточнення позовних вимог від 07.05.2021 року Вінницьким міським судом Вінницької області було поновлено та прийнято судом заяву про уточнення позовних вимог від 07.05.2021 року. 21.09.2022 р. підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання, що було призначено на 27.10.2022 об 11 год. представник Позивача не з`явилась, подала клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник Відповідача 1 подала додаткові пояснення та заяву про розгляд справи за її відсутності, просила в позові відмовити в повному обсязі. Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав: У вересні 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 0101/0608/88-157 від 26.06.2008 року, визначеної станом на 10.07.2014 року, яка у гривневому еквіваленті за офіційним курсом становить 530588,52 грн., а саме: за кредитом\~441064,99 грн., за відсотками 76349,91 грн., за пенею 13173,62 грн. 07.05.2021 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, якою просив стягнути солідарно із відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором №0101/0608/88-157 від 26.06.2008 року, станом на 10.07.2014 року, в розмірі 45365,96 доларів США, а саме: 37711,59 доларів США\~кредит, 6528,01 доларів США\~проценти та 1126,36 доларів США\~пеня за останніх 12 місяців та судові витрати в сумі 3654,00 грн. Виходячи з даних розрахунку, долученого до позовної заяви, вбачається, що позивачем нараховано заборгованість за процентами : за період з 26.06.2006 р. по 28.11.2012р. у розмірі 1467,23 доларів США ; за період з 10.12.2012 по 10.07.2014 р. у розмірі 5060,77 доларів США. Крім того, за даними розрахунку позивачем зараховано в рахунок боргу по процентах сплачені кошти у розмірі 2 802,46 доларів США. При цьому, зважаючи на те, що 31.10.2012 р. ПАТ «СВЕДБАНК», правонаступником якого є позивач, було направлено лист [PERSON] з повідомленням про те, що умови Кредитного договору №0101/0608/88-157 змінено та з вимогою достроково повернути кредит і сплатити нараховані проценти за користування ним протягом 30 днів з моменту надсилання цієї даної вимоги. Таким чином, Банк в односторонньому порядку, на підставі статті 1050 ЦК України, змінив дату повернення кредиту на 30.11.2012 р. Строком повернення кредиту є 30.11.2012 року і після цієї дати кредитор не має права нараховувати проценти за договором (Постанова Верховного суду від 14.02.2018 року по справі № 564/2199/15-ц (провадження № 61 - 2404 св18). Зазначене узгоджується з наступними нормами права. Положеннями ст. 1050 ЦК передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Положення абзацу 2 частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосоване лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, у цій справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог Позивач не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими та незаконними. Таким чином, вимоги Позивача про стягнення процентів та пені після листопада 2012 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Вказані норми цивільного законодавства діяли на час виникнення спірних правовідносин та узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28.03.2018 року у справі\~\~№ 444/9519/12, постанові Верховного Суду від 06.02. 2019 року справа № 175/4753/15-ц. Отже, вимога щодо стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку кредитування, тобто за період з 30.11.2012 року по 10.07.2014 р. у розмірі 5060,77 доларів США є незаконною та не підлягає стягненню. Крім того, 01.08.2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі\~№369/11694/15-ц, провадження №61-1521св21 (ЄДРСРУ № 105505234) та від 06.07.2022 року в справі\~№128/2269/20, провадження № 61-1119св21 (ЄДРСРУ № 105190738) досліджував питання про бухгалтерські документи, які підтверджують розмір заборгованості за кредитним договором. Верховний суд зазначає, що розрахунок кредитної заборгованості, не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій та\~повністю залежить від волевиявлення банку.\~ У постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі\~№161/16891/15-ц\~(провадження №61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що\~доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір,\~є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі\~№ 200/5647/18\~(провадження № 61-9618св19), від 25.05.2021 року у справі\~№ 554/4300/16-ц\~(провадження № 61-3689св21), від 26.05.2021 року у справі\~№ 204/2972/20\~(провадження № 61-168св21), від 13.10.2021 року у справі\~№ 209/3046/20\~(провадження № 61-9207св21), від 01.12.2021 року у справі\~№ 752/14554/15-ц\~(провадження № 61-14046св21), від 01.06.2022\~ року у справі\~№ 175/35/16-ц\~(провадження № 61-648св21. Враховуючи вищезазначене та відсутність у матеріалах справи банківської виписки на підтвердження наявності заборгованості [PERSON] за Кредитним договором №0101/0608/88-157, Позивачем не доведено розмір та наявність заборгованості, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2\~ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruis Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія А, №303А, п. 29). З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до\~ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed