Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

У березні 2021 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна») звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього на свою користь майнову шкоду в розмірі 31 171,63 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06 листопада 2017 року між позивачем та ТОВ «Алвоген Україна» було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 120287, предметом якого є страхування автомобіля «Mitsubishi», д.н.з. [NUMBER] . 06 вересня 2018 року в м. Києві трапилась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю застрахованого автомобіля «Mitsubishi», д.н.з. [NUMBER] , що належить ТОВ «Алвоген Україна» та автомобіля «Mercedes», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Згідно з постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року відповідача було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення за статтею 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу. 12 вересня 2018 року до позивача звернувся потерпілий з заявою про пошкодження транспортного засобу у зв`язку з ДТП, що є страховим випадком відповідно до умов договору. На підставі страхового акту, розрахунку суми страхового відшкодування до нього та рахунку фактури, позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілого двома частинами в розмірі 136 372,43 грн та 799,20 грн. Цивільну відповідальність відповідача було застраховано у ПрАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» відповідно до полісу № АМ1481404, тому позивач звернувся до вказаної страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування. Компанією було здійснено відшкодування в межах ліміту відповідальності в розмірі 100 000 грн. Таким чином, залишається несплаченою різниця між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу в розмірі 37 171,63 грн, у зв`язку з чим відповідачу було направлено претензію щодо виплати суми (різниці) страхового відшкодування, яка була ним проігнорована та жодних дій на врегулювання даного питання в досудовому порядку з боку останнього здійснено не було. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з указаним позовом за захистом прав та законних інтересів. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 березня 2021 року вказану справу передано судді Ішуніній Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 травня 2021 року за вказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу 15-денний термін для надання відзиву. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у його відсутність, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, про поважність причин неявки суду не повідомив. Таким чином, судом були вжиті всі визначені законом заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи. Крім того, у встановлений судом строк, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмоїстатті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. За загальним правилом частини першоїстатті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін. Частиною першоюстатті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Згідно з частиною другоюстатті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цьогоКодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першоюстатті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що 06 листопада 2017 року між позивачем та ТОВ «Алвоген Україна» було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 120287, предметом якого є страхування автомобіля «Mitsubishi», д.н.з. [NUMBER] . Строк дії договору 12 листопада 2017 року - 11 листопада 2018 року. Автомобіль марки «Mitsubishi Outlander», д.н.з. [NUMBER] належить на праві власності ТОВ «Алвоген Україна». 06 вересня 2018 року по пр-ту Повітрофлотському у м. Києві сталася ДТП, зокрема, відповідач, керуючи автомобілем «Mercedes», д.н.з. [NUMBER] , не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Mitsubishi», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні вказаної ДТП. 06 вересня 2018 року власник пошкодженого автомобіля «Mitsubishi Outlander», д.н.з. [NUMBER] , звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» з заявою про настання страхового випадку. 09 квітня 2019 року позивачем на підставі Акта огляду транспортного засобу від 12 вересня 2018 року, рахунку № 320 від 26 листопада 2018 року та калькуляції до нього, рахунку-фактури № НН079638 від 19 жовтня 2018 року, страхового акту № UA2018090600065/L02/03 від 08 квітня 2019 року та розрахунку страхового відшкодування до нього було виплачено потерпілому страхове відшкодування в сумі 136 372,43 грн та 799,20 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 09 квітня 2019 року № 28619 та № 28620. Після цього, 13 червня 2019 року позивач звернувся до страховика відповідача, яким відповідно до страхового полісу № АМ1481404, на момент вчинення ДТП, було ПрАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» із вимогою в порядку суброгації № 242/2019 про відшкодування виплаченого страхового відшкодування потерпілому в сумі 136 372,43 грн. ПрАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» було відшкодовано 100 000 грн в межах ліміту згідно полісу № АМ1481404, що підтверджується листом від 28 жовтня 2019 року та не заперечувалось позивачем. Враховуючи, що страховою компанією відповідача було здійснено часткове відшкодування шкоди на користь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», позивач 05 листопада 2019 року звернувся до [PERSON] з претензією щодо відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою в розмірі 37 171,63 грн, однак будь-якої відповіді від відповідача не надійшло. Відповідно до частини шостоїстатті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року та доказуванню не підлягає. Відповідно достатті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно ізстаттею 27 Закону України «Про страхування» тастатті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц зроблено висновок про те, що за вимогамистатті 27 Закону України «Про страхування» тастатті 993 ЦК України до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому в деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Відповідно до положеньстатті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина другастатті 1187 ЦК України). Згідно ізстаттею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором абоЗаконом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Як вбачається з матеріалів справи страхове відшкодування було здійснено страховиком потерпілої особи, тобто позивачем, до якого згідно з викладеними вище нормами перейшло право вимоги до відповідача, оскільки виплаченої страховиком відповідача страхової виплати в межах ліміту відповідальності виявилося недостатньою для відшкодування завданої ним шкоди. Статтями12,81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач не надавши до суду відзив, наведені позивачем обставини не спростував, доказів повернення коштів позивачу чи виплати їх потерпілій особі не надав. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи виплату позивачем страхового відшкодування власнику пошкодженого транспортного засобу внаслідок ДТП за умовами укладеного з ним договору добровільного страхування, яка мала місце з вини відповідача, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача. Крім того, частиною п`ятоюстатті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті133 та частиною першою статті141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір у розмірі 2 270 грн, підлягають стягненню з відповідача. З огляду на викладене та

Outcome: approved