Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

У липні 2020 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому після уточнення від 19.08.2022, просив стягнути з [PERSON] на користь Банка заборгованість за Договором про споживчий кредит № 1716-0265 від 28.02.2019 у сумі 63 187,21 гривень, з яких: заборгованість за кредитом 52 785,02 гривень; заборгованість за відсотками 10 351,75 гривня; 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів - 23,66 гривні; 3% річних на суму простроченого кредиту - 14,75 гривень; сума втрат від інфляції на суму простроченого кредиту - 3,67 гривні, сума втрат від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів - 8,33 гривень. Позов обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного 28.02.2019 між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] договору про споживчий кредит №1716-0265, відповідач отримав від Банка кредит у сумі 73 500 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 56% річних, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 27.02.2024. Відповідно до п.п. 3.3.3, 3.3.4 п.3.3. кредитного договору, позичальник зобов`язується здійснювати повернення кредиту рівними частинами в розмірі 1225,00 гривень та сплату процентів, нарахованих банком на залишок основної суми боргу за кредитом, щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним, починаючи з березня 2019 року, шляхом внесення власних коштів на поточний рахунок. Банком зобов`язання за кредитним договором були виконані належним чином. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зав`язку з чим станом на 19.08.2022 виникла заборгованість у сумі 63 187,21 гривень, яку представник позивача просить стягнути з відповідача разом зі сплаченим судовим збором у сумі 2 102,00 гривні. 27.10.2020 відповідачем було подано відзив на позов, у якому він заперечував проти нарахування йому штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору на суму понад 10 000 гривень, посилаючись на те, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СOVID-19)», він як споживач у період з 01.03.2020 по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України є звільненим від відповідальності перед кредитодавцем за прострочення виконання зобов`язання. В тому числі, звільнений від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором. Але Банк, в порушення вимог вказаного закону продовжив нарахування відповідних штрафних санкцій. Крім того, відповідач вважає, що Банк незаконно звернувся до суду з вказаним позовом, оскільки ним в порушення вимог п.3.9 Договору не було надіслано на адресу споживача (позичальника) відповідної вимоги про дострокове погашення боргу. Вказану вимогу [PERSON] не отримував. 02.11.2020 надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що Банк жодним чином не порушував вимоги вищевказаного Закону, оскільки вказане у ньому звільнення споживача від відповідальності за неналежне виконання зазначених у Договорі зобов`язань поширюється тільки на штрафні санкції, встановлені як договором так і законодавством. На підставі розпорядження керівника апарата Шевченківського районного суду м. Запоріжжя №146 від 17.09.2021 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2021, було здійснено перерозподіл вказаної справи. Ухвалою суду від 22.11.2021 позовна заява була залишена без розгляду. На підставі постанови Запорізького апеляційного суду від 07.06.2022, справа була направлена Шевченківському районному суду м. Запоріжжя для продовження розгляду по суті. Ухвалою суду від 30.06.2022 справу прийнято до провадження судді Звєздовою Н.С., відкрито провадження та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. 01.08.2022 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини, зазначені у первісному відзиві від 27.10.2020. 19.08.2022 представником позивача подано заяву, в якій було уточнення позовні вимоги в частині розміру стягуваної заборгованості. 23.08.2022 представником позивача подано пояснення, в яких зазначив, що відповідачем в порушення до п.п. 3.3.3 п.3.3 Кредитного договору з 25.04.2020 було прострочено заборгованість зі сплати основного боргу та нарахованих відсотків, а тому відповідно до п.п. 3.9.3. п.3.9. Кредитного договору, строк повернення кредиту є таким, що настав і позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі не пізніше наступного робочого дня у випадку, якщо прострочення виконання зобов`язання позичальника за цим договором щодо погашення заборгованості (за кредитом та/або процентами) на строк понад 58 календарних днів. Банк звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою 13.07.2020, тобто на 79 календарний день прострочення сплати кредиту та відсотків за кредитним договором (кількість днів прострочення підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку). 19.10.2020 представником відповідача було подано додаткові пояснення, відповідно до яких, посилаючись на надані Позивачем розрахунок заборгованості станом 01.07.2020 та Договір про споживчий кредит від 28.02.2019, вважає, що Банк передчасно звернувся до суду з вимогою про стягнення з [PERSON] всієї суми кредиту, процентів та інших платежів, оскільки письмова Вимога про повернення кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів, строк сплати яких не настав, Відповідачу не надсилалася, а строк прострочення виконання зобов`язань позичальника за Договором на момент подання позову до суду не настав, оскільки відповідачем останній платіж по кредитному договору було здійснено 26.06.2020 на суму 508,00 гривень. Представник позивача у судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги від 19.08.2022, просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився. Його представник адвокат Середа А.А. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві та заяві від 19.10.2022. Зазначив, що станом до теперішнього часу, вимога про дострокове погашення заборгованості Банком так і не була надіслана відповідачу. Вислухавши думку учасників справи, дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, як передбачено ст. 5 ЦК України. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконувати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною другою ст.1054 ЦК України, встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. (ч.2 ст.615 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. В силу ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно ст. 625 ЦК України, Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ст. ст. 549-551 ЦК України, передбачена відповідальність боржника перед кредитором у вигляді неустойки, розмір якої встановлюється договором. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення. Частиною 1 ст. 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Судом встановлено\~та перевірено\~матеріалами справи,\~що 28 лютого 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 року № 568 є АТ «Державний ощадний банк України», та [PERSON] було укладено Договір про споживчий кредит №1716-0265, відповідно до п.2.2 якого, відповідачу наданий кредит на споживчі цілі у сумі 73500,00 гривень на строк 60 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 27 лютого 2024 року, якщо інший строк та/або термін не буде встановлено згідно з умовами цього договору (п. 2.2, 2.3 Договору). На підтвердження факту отримання кредиту [PERSON] позивачем надано копію Договору про споживчий кредит №716-0265 від 28.02.2019, який було підписано відповідачем особисто, виписка по рахунку виконавця за період з 28.02.2019 по 15.07.2022 та розрахунок заборгованості станом на 01.07.2020. Факт отримання кредитних коштів та часткове їх повернення не заперечувалися [PERSON] під час розгляду справи. Відповідно до п. 2.4. Договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати банку відповідну плату (проценти) в розмірі 56 процентів річних. Зазначена в цьому пункті договору процентна ставка є фіксованою. Проценти нараховуються банком щомісячно за методом факт/факт на фактичний залишок заборгованості за кредитом, що був отриманий позичальником, починаючи з дати видачі кредиту до терміну остаточного повернення кредиту, визначеного цим договором. З розрахунку заборгованості та виписки по рахунку чітко прослідковується, що відповідач активно користувався кредитними коштами. При цьому періодично здійснював платежі в рахунок погашення заборгованості. У випадку настання терміну повернення кредиту, у зв`язку із настанням обставин, передбачених пп. 3.10.2.1 та 3.10.2.2 цього договору, нарахування процентів по кредиту припиняється з наступного дня після настання такого терміну. При нарахуванні процентів за користування кредитом враховується перший день і не враховується останній день фактичного користування кредитом. Згідно з пп. 3.10.2.2, 3.10.2.3 п. 3.10.2 Договору термін остаточного повернення кредиту за цим договором є таким, що настав з дати: 1) спливу строку відведеного законодавством України для усунення порушення споживачем (Позичальником) умов Договору про споживчий кредит, у разі якщо Банк вимагає повернення кредиту, здійснення платежів, строк яких не настав; 2) прострочення виконання зобов`язань позичальника за цим договором щодо погашення заборгованості (у тому числі за кредитом та/або комісіями) на строк понад 58 (п`ятдесят вісім) календарних днів. За умовами п. 3.3.3 Договору, відповідач зобов`язався здійснювати повернення кредиту рівними частинами у сумі 1225,00 гривень та сплату процентів, нарахованих банком на залишок основної суми боргу за кредитом щомісячно до 25 числа місяця наступного за звітним, починаючи з березня 2019 року, шляхом внесення власних коштів на поточний рахунок. Тобто, періодом сплати кредитних коштів було встановлено період по 25 число кожного місяця. Згідно з п.п. 4.3.1-4.3.4 Договору, позичальник зобов`язується належним чином виконувати всі умови цього договору та взяті на себе цим договором зобов`язання. У строки, обумовлені цим договором повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе інші зобов`язання за цим договором. У випадку порушення умов цього договору достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів нарахованих на фактичний залишок заборгованості за кредитом, комісійні винагороди, також сплатити неустойку (штрафні санкції), як це передбачено в договорі, а також відшкодувати банку в повному обсязі збитки. Відповідати всіма власними коштами та майном по своїх зобов`язання, що випливають з цього договору. Як вбачається з наданого Банком розрахунку заборгованості станом на 01.07.2020, [PERSON] останній платіж по сплаті відсотків у сумі 2 654,06 гривні було сплачено 25.03.2020. Цього ж дня, відповідачем було здійснено погашення кредиту на суму 1 225,00 гривень (обов`язків щомісячний платіж, передбачений п. 3.3.3 Кредитного договору). Після цього, відповідачем двічі здійснювалося погашення тіла кредиту: 27.04.2020 на суму 1,11 гривень та 26.06.2020 на суму 508,00 гривень. Відповідно до п.п. 3.9., 3.9.1.1 кредитного договору банк має право у випадку, якщо будуть мати місце будь-які випадки невиконання позивальником/поручителем взятих на себе обов`язків та недотримання умов передбачених цим Договором або договорами забезпечення (за наявності), укладеним між позичальником та банком, вимагати повернення суми кредиту та сплати всієї суми нарахованих процентів за користування кредитом, строк сплати яких ще не настав, в повному обсязі утому числі, але не включно, у разі якщо відбулась будь-яка подія із наступних подій: п. 3.9.1.1 затримання сплати частини основної суми заборгованості за кредитом та/або процентів за користування кредитом на один календарний місяць. Пунктом 3.9.2. передбачено, що повернення кредиту та платежів, строк яких не настав, повинно бути проведено позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати одержання такої вимоги від банку. Сторони підтверджують, що термін повернення всієї суми кредиту, нарахованих процентів за його користування та інших платежів строк сплати яких не настав, що містяться у вимозі банку, направленої позичальнику, є зміною терміну остаточного повернення кредиту. Сторони домовились, що такий строк починає відліковуватись з дати вручення позичальнику відправлення. Також, згідно з п. 4.2., п 4.2.2 кредитного договору банк має право при виникненні простроченої заборгованості за основною сумою боргу або відсотками більше ніж на один місяць вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту, відсотків та інших платежів передбачених кредитним договором. Останній повний платіж, передбачений Кредитним договором та Графіком платежів у сумі 1 225,00 гривень було сплачено відповідачем 25.03.2020. Наступні платежі: 27.04.2020 у сумі 1,11 гривень та 26.06.2020 у сумі 508,00 гривень були здійснені відповідачем не в повній сумі, як того вимагає п. 3.3.3 Кредитного договору, тобто саме з 25.04.2020 відповідач порушив виконання умов Договору. З огляду\~на вищевказане,\~суд приходить\~до висновку,\~що Банк,\~враховуючи строки,\~передбачені п.3.9.1.1,п. 4.2., п 4.2.2 Договору, мав право звернутися до позичальника з Вимогою про дострокове погашення кредитної заборгованості. З пояснень відповідача, проти яких не заперечував представник позивача, Банк на адресу [PERSON] . Вимогу про дострокове повернення кредиту не надсилав. Пунктом 3.9.3 договору про споживчий кредит визначено, що строк повернення кредиту є таким, що настав і позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі не пізніше наступного робочого дня після настання будь-якого із наступних випадків (обставин): 1) п.3.9.3.1 спливу строку, відведеного законодавством України для усунення порушення споживачем (Позичальником) умов договору про споживчий кредит у разі, якщо Банк вимагає повернення Кредиту, здійснення платежів, строк сплати яких не настав; 2) п. 3.9.3.2 прострочення виконання зобов`язань позичальника за цим договором щодо погашення заборгованості (у тому числі за кредитом та/або процентами та/або комісії на строк понад 58 календарних днів. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача станом на 19.08.2022 складає 63 187,21 гривень, з яких: заборгованість за кредитом 52 785,02 гривень; заборгованість за відсотками 10 351,75 гривня; 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів - 23,66 гривні; 3% річних на суму простроченого кредиту - 14,75 гривень; сума втрат від інфляції на суму простроченого кредиту - 3,67 гривні, сума втрат від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів - 8,33 гривень. 30.06.2020 відповідач, посилаючись на Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СOVID-19)», звернувся до Банку з листом, в якому просив не нараховувати йому щомісячні платежі, штрафи за прострочені платежі, пені та відсотки до закінчення періоду карантину, а також перенести строки повернення частини Кредиту, надати «кредитні канікули». Так, згідно ч.7. вказаного Закону України, Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», було доповнено пунктом 6 такого змісту: «У разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по 31 травня 2020 року (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по 31 травня 2020 року виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону». Листом №11/5-17/1386/5945/2020-00/с від 27.07.2020 Банк повідомив [PERSON] про те, що на виконання вимог вищевказаного Закону України, Банком припинені нарахування пені за невиконання клієнтом зобов`язань за кредитами, в тому числі з використанням електронних платіжних засобів, а також за кредитними картками ( в т.ч. кредитами овердрафт, які встановлено на рахунки зарплатних/пенсійних карток)відмінено нарахування обов`язкового мінімального платежу в розмірі 5% від суми використаного кредиту. Тобто, Банк не нараховує пені на мінімальний платіж по кредитам, але нараховує лише проценти за користування кредитними коштами, які клієнти повинні сплатити у строки, визначені договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (провадження №14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу було надано кредит у сумі 73 500,00 гривень, строк кредитування 60 місяців. З вказаним позовом Банк звернувся до суду 02.07.2020 (надійшов до суду 13.07.2020), тобто, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості згідно кредитного договору, і, як вбачається з позову, позивач скористався правом дострокового повернення кредиту, передбаченого п. 3.9.3.2, що також передбачено ст. 1049 ЦК України. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та [PERSON] - споживачем банківських послуг (Закон України від 15.11.2016 № 1734-VIII «Про споживче кредитування». Відповідно до п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», споживач - фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит. Питання дострокового\~повернення кредиту,\~встановлене у\~ст.16\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування»,\~відповідно до\~якої,\~у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Відповідно до положень п.3.9.2 Кредитного договору, виконання Позичальником Вимоги Банку щодо повернення Кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів, строк сплати яких не настав, відповідно до умов цього Договору повинно бути проведено Позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати одержання такої вимоги від Банку. Банком Вимога про дострокове повернення кредиту на ім`я відповідача не надсилалася. Вказана обставина була визнана представником позивача. Згідно із абзацом третім ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування», якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Відповідно до ч.2 ст.627 ЦК України, в договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3\~ст.1054 ЦК України). Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб після 10 червня 2017 року відбувається з урахуванням приписів\~ЗУ «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також\~ЗУ «Про захист прав споживачів». Положення абзацу третього ч.4\~ст.16 ЗУ «Про споживче кредитування»\~встановлюють обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Закону України «Про споживче кредитування» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги абзацу третього ч.4 ст.16 цього Закону, не дотримавши передбачений кредитним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Висновки суду узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.05.2020 року у справі № 638/13683/15-ц. З огляду на викладене, судом встановлено, що позивач Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» не дотримався обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту № 1716-0265 від 28.02.2019, укладеного з відповідачем [PERSON] , який передбачено Законом України «Про споживче кредитування». Суд вважає безпідставним посилання представника позивача на те, що банк скористався своїм правом про дострокове повернення кредиту, передбачене п.п. 3.9.3.2 п. 3.9.2 Кредитного договору, відповідно до якого строк повернення кредиту є таким, що настав і позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі не пізніше наступного робочого дня після прострочення виконання зобов`язань позичальника за цим договором щодо погашення заборгованості (у тому числі за кредитом та/або процентами та/або комісії на строк понад 58 календарних днів, оскільки, Банки першочергово при здійсненні своєї діяльності повинні керуватись положеннями Конституції України, Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування» та інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів, які стосуються банків. За таких обставин суд дійшов висновку, що звернення до суду із цим позовом було передчасним, оскільки банком були порушені вимоги Закону України «Про споживче кредитування» в частині обов`язкового досудового врегулювання відносин, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно з частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір також не підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed