Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

представник позивачки звернувся до суду із позовом до відповідача, третя особа Воловецька селищна рада, про визнання протиправним та скасувати рішення реєстратора про право власності №51978359 від 15.04.2020 на нерухоме майно, а саме: будівлю гаража, загальною площею 27 кв. м за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , також просить скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно, а саме: будівлю гаража, загальною площею 27 кв. м за адресою: [ADDRESS] та припинити відповідне право власності останнього; визнати за [PERSON] право власності на будівлю гаража, загальною площею 27 кв. м за адресою: [ADDRESS] ; визнати протиправним та скасувати рішення Воловецької селищної ради від 04.06.2020 №1223 «Про надання земельної ділянки у власність»; визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 2121555100:01:006:0506, скасувати реєстрацію права власності відповідача на зазначену земельну ділянку та припинити право власності останнього на вказану ділянку й визнати право комунальної власності Воловецької селищної ради Мукачівського району Закарпатської області на цю земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 12.06.1986 рішенням №68 виконавчого комітету Воловецької селищної ради народних депутатів позивачу [PERSON] надано дозвіл на будівництво гаража по [ADDRESS] на непридатних землях селища. 14.06.1986 проведено розбивку в натурі і позивачкою розпочато будівництво гаража відповідно до проекту за реєстраційним номером №29/85 від 17.07.1985, який вона в подальшому і побудувала. Побудувавши гараж, [PERSON] стала його власницею внаслідок створення об`єкта. В серпні 2021, переглядаючи в мережі інтернет оголошення щодо об`єктів нерухомості, які продаються у селищі Воловець, позивачка випадково дізналася, що її гараж разом із земельною ділянкою продається невідомою особою. В подальшому було з`ясовано, що право власності на зазначений об`єкт протиправно зареєстровано [PERSON] , оскільки маючи доступ до гаража та стверджуючи про наявність у нього речових прав, відповідач замовив виготовлення технічного паспорта та в невстановлений час і спосіб отримав документи, які нібито підтверджували існування у нього речових прав на гараж і земельну ділянку під ним. Відповідач не був забудівельником та не мав жодних законних речових прав на зазначений об`єкт позаяк не був наділений такими позивачкою, якою не укладались з останнім ніякі правочини щодо зазначеного майна. Використовуючи вказані вище фіктивні документи, які нібито підтверджують існування у нього речових прав на гараж і земельну ділянку під ним, [PERSON] звернувся до державного реєстратора Верхньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області. 15.04.2020 останнім на підставі зазначених неправдивих документів було вчинено реєстраційну дію - зареєстровано за [PERSON] право власності на гараж по [ADDRESS] . Реєстрацією права власності на об`єкт за відповідачем порушено права позивачки, так як вона була законним забудівельником гаража та набула на нього право власності, внаслідок його створення. Крім цього, зареєструвавши право власності на гараж, відповідач звернувся, як власник гаража, із заявою до Воловецької селищної ради про виділення земельної ділянки на якій знаходиться зазначена будівля - для будівництва індивідуальних гаражів. Рішенням №1223 від 04.06.2020 Воловецька селищна рада затвердила проект землеустрою та надала [PERSON] безоплатно у власність для будівництва індивідуальних гаражів земельну ділянку площею 0,0031 га з кадастровим номером: 2121555100:01:006:0506 за адресою [ADDRESS] ). [PERSON] фактично заволодів майном позивачки без відповідної правової підстави, тобто незаконно. Ухвалою судді Воловецького районного суду Закарпатської області від 25.08.2022 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Воловецького районного суду Закарпатської області від 14.09.2022 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представник позивача подав заяву в якій просить справу розглянути у його відсутності, позов підтримує повністю та просить такий задовольнити. Відповідач до суду повторно не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином та в установлений законом строк , про що свідчить оголошення на веб сайті судової влади України. Представник третьої особи Воловецької селищної ради на розгляд справи також повторно не з?явився, подав до суду заяву в якій просить справу розглянути без його участі, щодо задоволення позовних вимог заперечує, зазначивши, що матеріали позовної заяви не містять належних та достатніх доказів. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши обставини справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. ст.12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як встановлено судом, 12.06.1986 рішенням №68 виконавчого комітету Воловецької селищної ради народних депутатів [PERSON] надано дозвіл на будівництво гаража для автомобіля по [ADDRESS] на непридатних землях селища. 14.06.1986 проведено розбивку в натурі і позивачкою розпочато будівництво гаража відповідно до проекту за реєстраційним номером № 29/85 від 17.07.1985. Право власності на вказаний об`єкт позивачкою не було зареєструвано, оскільки чинною на той час Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР затвердженою Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15.01.1966 передбачалось реєстрацію тільки будинків та домоволодінь, а службові будівлі й споруди не підлягали реєстрації окремо від жилого будинку. Внаслідок створення (завершення будівництвом) гаража вона набула на нього право власності, яке нею нікому не відчужувалось. Однак, як вбачається із інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №289062759 за відповідачем [PERSON] на підставі технічного паспорту №101/03/20 від 20.03.2020 зареєстровано право власності на гараж [ADDRESS] . Зі змісту ст.5 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст.317 ЦК України. Згідно з нормою ст.319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ст.321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст.3 цього Закону будь-які дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав (в т.ч. права власності) на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації, можуть вчинятись, якщо такі права зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, тобто зареєстровані в державному реєстрі прав. Ст.11 цього Закону передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Згідно з п.п.6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що підставою виникнення права власності є технічний паспорт №101/03/20 від 20.03.2020. Тобто право власності за [PERSON] було зареєстровано на підставі ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-I. Однак, [PERSON] не мав права на реєстрацію права власності на таке. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації (позиції ВС в постановах від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, від 03.06.2020 у справі № 363/4852/17). З наведеного вбачається, що реєстрацією права власності на об?єкт за відповідачем порушено права позивачки, оскільки саме вона була забудівельником гаража та набула на нього права власності. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 331 Цивільного Кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Ст. 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 право власності та інші речові права на нерухоме майно набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12). Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч. 1, 2 ст.3 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до Рішенням за №1223 від 04.06.2020 Воловецька селищна рада затвердила проект землеустрою та надала відповідачу [PERSON] безоплатно у власність для будівництва індивідуальних гаражів земельну ділянку площею 0,0031 га з кадастровим номером: 2121555100:01:006:0506 за адресою [ADDRESS] ). Статтею 120 Земельного кодексу України закріплено принцип єдності земельної ділянки та будівлі, яка на ній розташована, земельна ділянка перебувала в користуванні позивачки (виділена під лівництво гаража) й остання не надавала згоди на її вилучення. Відтак, позивачка, як користувач ділянки, мала право на набуття у власність наданої їй для забудови земельної ділянки, на якій розміщений побудований останньою гараж, а тому передання такої у власність відповідачу порушує права позивачки. Рішення Воловецької селищної ради від №1223 від 04.06.2020 № 1223 «Про надання земельної ділянки у власність», яким відповідачу було надано у власність земельну ділянку під належним позивачці гаражем [ADDRESS] порушує права позивачки на цю земельну ділянку, тобто є протиправним, а тому підлягає скасуванню. Зазначене рішення було підставою для реєстрації за [PERSON] права власності на земельну ділянку, а тому у зв`язку з його скасуванням слід скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності відповідача на земельну ділянку та державну геєстрацію зазначеного права. В постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 915/572/17 висловлено правову позицію, що навіть якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача. Оскільки підставою для реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 2121555100:01:006:0506 за адресою [ADDRESS] ) в Державному земельному кадастрі було рішення Воловецької селищної ради №1223 від 04.06.2020, то враховуючи незаконність цього рішення органу місцевого самоврядування, то державна реєстрація цієї земельної ділянки підлягає скасуванню. За приписами ч.13 ст.79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі: поділу або об`єднання земельних ділянок; скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", не було зареєстровано протягом року з вини заявника. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Положеннями статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за яких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Верховний суд у постанові по справі №922/476/20 від 09.12.2020 дійшов наступних релевантних цій справі висновків: «Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином представник позивача довів, що позивачка наділена правом на звернення до суду з метою захисту порушеного права. Визнання протиправним та скасування рішення реєстратора про право власності, визнання протиправним та скасування органу місцевого самоврядування і скасування державної реєстрації відновить її порушені права. Внаслідок прийняття незаконних рішень та здійснення незаконних реєстраційних дій відбулось порушення прав позивачки, які підлягають судовому захисту. Отже, аналізуючи матеріали справи та надані докази суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є підставними та такими, що підлягають до задоволення. Вимоги про відшкодування судових витрат позивачем та її представником не заявлено. На підставі викладеного та

Outcome: approved