Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-07 00:00:00

У квітні 2022 року до Печерського районного суду м. Києва, надійшла позовна заява [PERSON] , в якому позивач просить суд визнати незаконним і скасувати наказ в.о. директора виконавчого регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 06.01.2022 № 1-Н/к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності». Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] вказує, що 18.01.2022 року отримав наказ регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 06.01.2022 № 1-Н/к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», згідно якого йому оголошено догану. Проте, на переконання позивача, вказаний наказ вважає незаконним, що і послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 02.06.2022 року у справі відкрито провадження для розгляду позову за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 08.06.2022 до суду надійшли пояснення позивача, в яких останній вказав на те, що оспорюваний наказ був винесений з порушенням приписів ч.1 ст. 148 КЗпП України. 19.09.2022 до суду надійшов відзив Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому представник вказав на безпідставність вимог та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 29.09.2022 до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив, в якому останній зазначив, що відзив не спростовує позов. Позивач та представник відповідача з`явилися до суду та подали заяви про проведення судового розгляду без технічної фіксації. Одночасно позивач у своїй заяві просив позовні вимоги задовольнити, представник відповідача відмовити у задоволенні позову. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався, як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за наявності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Основним Законом України статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] працює в АТ «Укрзалізниця» на посаді юрисконсульта 1 категорії відділу координації правової роботи підрозділів структурного підрозділу юридична служба регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». Позивач працює в апараті управління Філії за графіком п`ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями (субота і неділя) з тривалістю робочого часу 40 годин на тиждень. Відповідно до наказу Філії «Про встановлення норми тривалості робочого часу працівникам регіональної філії на 2021 рік» від 23.09.2020 №289-Н встановлена на 2021 рік тривалість щоденної роботи 8,25 год (8 год 15 хв), по п`ятницях 7-00 год, та такий режим роботи: початок роботи - 8 год. 00 хв., закінчення роботи - 17 год. 00 хв. (по п`ятницях - 15 год. 45 хв.), перерва для відпочинку і харчування - з 12 год. 00 хв. до 12 год. 45 хв, що підтверджується наказом№289-Н від 23.09.2020. 02.12.2021 керівництво юридичної служби провело перевірку щодо дотримання трудової дисципліни позивачем, в результаті якої встановлено, що 02 грудня 2021 року в період робочого часу з 14 год. 15 хв. до 15 год. 40 хв. [PERSON] був відсутній на робочому місці, у зв`язку з чим його притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани. 07.12.2021 проведено нараду при в.о. начальника юридичної служби регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», на якій розглянуто випадок порушення [PERSON] трудової дисципліни, отримано письмові пояснення останнього та було вирішено ініціювати перед керівництвом регіональної Філії питання щодо оголошення позивачу догани. Відповідне подання направлено керівництвом юридичної служби Філії 20.12.2021, про що зазначено в оскаржуваному наказі, як підстава для притягнення до дисциплінарної відповідальності. В подальшому наказом регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» №1-Н/к від 06.01.2022 позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани. Так, відповідно до статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. Регіональна філія «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» діє на підставі Положення про Філію, яке затверджено рішенням правління АТ «Українська залізниця» від 15.06.2021 (протокол № Ц-56/71 Ком.т.). Відповідно до Положення керівництво Філією відповідно до Статуту Товариства та цього Положення здійснюється директором виконавчим Філії, який призначається на посаду та звільняється з посади в порядку, передбаченому Статутом Товариства та його внутрішніми нормативними документами (п.5.1. Положення). Підпунктом 5 пункту 5.4. Положення про Філію Директор виконавчий Філії у межах своїх повноважень та на підставі довіреності приймає на роботу та звільняє працівників Філії згідно зі штатним розписом та Номенклатурою посад голови правління Товариства, з урахуванням вимог пункту 5.2 цього Положення, укладає, змінює та розриває трудові договори, приймає рішення з питань оплати праці та робочого часу працівників Філії, застосовує заходи заохочення та/або притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності працівників Філії відповідно до законодавства України. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ видано повноважним керівником, який має право застосовувати дисциплінарні стягнення до працівників Філії, що не заперечується позивачем. Так як на одну з підстав для визнання наказу незаконним, позивач вказує на порушення статті 148 КЗпП України, оскільки проступок було виявлено 02.12.2021, тоді як оскаржуваний наказ був винесений 06.01.2022. Відповідач спростовує це тим, що 07.12.2021 проведено нараду при в.о. начальника юридичної служби регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», на якій розглянуто випадок порушення Позивачем трудової дисципліни, отримано письмові пояснення Позивача та встановивши, що в діях Позивача є ознаки дисциплінарного проступку, було вирішено ініціювати перед керівництвом регіональної Філії питання щодо оголошення Позивачу догани. Вказане, на думку відповідача, свідчить, що 07 грудня 2021 року є днем виявлення дисциплінарного проступку для керівництва Філії, проте, на переконання суду, дані обставини викладені таким чином, задля надання їм обґрунтованості, враховуючи, що представник у відзиві зазначила, що саме 02.12.2021 було проведено перевірку керівництвом та встановлено факт відсутності позивача на роботі, що і є датою виявлення проступку. Так, дисциплінарне стягнення, відповідно до вимог статі 148 КЗпП України, застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Одночасно, представник вказує, що 09.12.2021 наказом Філії «Про відсторонення від роботи» №1201/ос позивача було з 10.12.2022 відсторонено від роботи, у зв`язку з ненаданням підтверджуючого документу про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 і лише 22.02.2022 позивача було допущено до роботи, що підтверджується наказами від 09.12.2021 та від 22.02.2022. Відповідач у своєму відзиві вказує, що посилання на наказ №1201/ос від 09.12.2021 «Про відсторонення від роботи» міститься і в оскаржуваному наказі від 06.01.2022 №1-Н/к. Проте, приписами статі 148 КЗпП України чітко визначено, що в строк застосування дисциплінарного стягнення з моменту виявлення, не враховується час звільнення працівника від роботи, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці, а відтак суд не приймає до уваги в даному випадку наказ №1201/ос від 09.12.2021. Так, під час судового розгляду позивач вказав, що в період з 02.12.2021 по 06.01.2022 він не був звільнений від роботи, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням у відпустці та стороною відповідача вказане спростовано не було. Вказані обставини в сукупності з нормами матеріального права вказують, що відповідачем були пропущено строк для застосування до позивача дисциплінарного стягнення. Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Одним із видів юридичної відповідальності є дисциплінарна відповідальність. У сфері виконання найманої праці вона полягає в обов`язку працівника, який вчинив дисциплінарний проступок, давати звіт перед роботодавцем за свої протиправні дії та нести дисциплінарні стягнення, передбачені нормами трудового законодавства. Дисциплінарна відповідальність, як і будь-яка інша юридична відповідальність, має примусовий характер. Він полягає в тому, що стосовно працівника, який вчинив дисциплінарний проступок, роботодавцем можуть уживатися заходи примусового впливу, примусова санкція, яка спричиняє для порушника певні негативні наслідки. Заходи дисциплінарного стягнення, що застосовуються до деяких працівників, які несумлінно виконують свої трудові обов`язки, зазначено у статті 147 КЗпП України. Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Такий захід дисциплінарного стягнення, як оголошення догани, є менш жорстким у порівнянні зі звільненням. Порядок накладення дисциплінарного стягнення у вигляді оголошення догани передбачає наступне: 1.Необхідно зафіксувати факт вчинення (виявлення) порушення трудової дисципліни (такий факт може бути зафіксований актом, протоколом, доповідною запискою). 2.Отримати пояснення від працівника щодо факту порушення трудової дисципліни. 3.Видати розпорядчий документ про оголошення догани. 4.Ознайомити працівника з розпорядчим документом. Перераховані дії роботодавця для накладення дисциплінарного стягнення у вигляді оголошення догани регіональною філією «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» дотримано, про що зазначено в оскаржуваному наказі та що визнається і самим позивачем. Статтею 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Під час обрання виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна з важливих ознак порушення трудової дисципліни. Так, позивач вказує, що 2 грудня 2021 року в післяобідній час, орієнтовно з 13-00 год. по 14-00 год 2021, у нього почали з`являтись відчуття здавлювання в районі серця. Згідно медичних рекомендацій, які надавались лікарями позивачу раніше, у разі відчуття здавлювання в районі серця потрібно вжити нітрогліцерин і розріджучий кров препарат, проте з собою таких ліків у позивача не було. Саме для придбання таких ліків позивач і відлучився в аптеку. В аптеці позивач придбав нітрогліцерин і магнікор, що підтверджується квитанції від 02.12.2021 о 15:16:35. Вказані обставини свідчать, що відсутність позивача на робочому місці протягом 1 години 25 хвилин (з 14 год. 15 хв. до 15 год. 40 хв.), в зв`язку з покупкою в аптеці ліків, є діями для надання медичної самодопомоги при критичному стані. Слід зазначити, що відповідачем вказаних обставин не спростовано та приймаючи до уваги той факт, що саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку, суд приходить до переконання що оскаржуваний наказ є незаконним та підлягає скасуванню. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі викладеного та

Outcome: approved