Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, в якому просила виселити відповідача з квартири [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] , а відповідач зареєстрований та проживає у цій квартирі, проте не сплачує за комунальні послуги, у зв`язку із чим тягар оплати за спожиті житлово - комунальні послуги лежить тільки на ній. Позивач вказує, що [PERSON] не дає їй можливості перебувати у квартирі, вказуючи, що належні їй речі у квартирі відсутні. Вимоги позивача про надання ключів від квартири, сплати коштів за комунальні послуги, звільнення квартири та зняття з реєстрації відповідач залишає без уваги. Відповідачем безпідставно чиняться перешкоди позивачу у користуванні власністю, що порушує її права як власника квартири. Оскільки на неодноразові звернення щодо виселення відповідач не реагує, позивач просить його виселити в судовому порядку. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2021 року позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2021 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 лютого 2022 року справу прийнято до провадження судді Колдіної О.О. У ході розгляду справи представник позивача підтримував позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, усунувши перешкоди у користуванні квартирою, що належить позивачу, шляхом виселення відповідача, оскільки останній чинить перешкоди позивачу у здійсненні права власності,однак в подальшому подав заяву про залишення позову без розгляду. Представник відповідача у ході розгляду справи заперечував проти задоволення позову, вказуючи на те, що він є членом сім`ї позивача та має право на проживання та користування спірною квартирою, у якій живе вже понад 10 років, хоча зареєстрований за іншою адресою. Посилався на те, що не чинить позивачу перешкод у користування квартирою, а вимоги позивача є недоведеними належними доказами. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири від 15 листопада 2005 року, посвідченим державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Борисовою С. О., зареєстрованим в реєстрі за № 16у-1424. Договір має відмітку про реєстраційний напис на правостановлювальному документі щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна на праві приватної власності за [PERSON] у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, реєстровий номер 2801 від 16.12.2005. Відповідно до відомостей, внесених до паспорту громадянина України, виданого [PERSON] , місцем реєстрації останньої є: [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом [PERSON] вказує на те, що [PERSON] проживає у належній їй на праві власності квартирі без будь-якої правової підстави та перешкоджає у реалізації її права власності в повному обсязі, створюючи перешкоди у користуванні належним їй майном, не сплачуючи при цьому комунальні послуги. На неодноразові звернення позивача щодо виселення відповідач не реагує. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського Суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Згідно положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України визначають, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У силу положень частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). Згідно статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом зазначеної норми, право членів сім`ї особи на користування жилим приміщенням, що належало їй на праві приватної власності, є похідним від права останньої на користування зазначеною жилою площею. Отже, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України), і таким законом є норми, передбачені главою 32 ЦК України. Відповідно до статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Так, під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідач у справі [PERSON] є сином позивача [PERSON] . Відповідач був вселений до спірної квартири за згодою її власника та проживає у квартирі близько 10 років. При вселенні відповідача позивачем не було укладено угоди про порядок користування квартирою, жодних обмежень позивач не встановлювала, а отже існують підстави, що свідчать про законність проживання [PERSON] в даному жилому приміщенні. Відтак, [PERSON] має право на користування даним жилим приміщенням. Натомість, позивач не надала у розпорядження суду доказів на підтвердження систематичного порушення відповідачем правил проживання у квартирі, пошкодження належного позивачу майна тощо. Також не надано доказів, що відповідачем чиняться позивачу перешкоди у проживанні в цій квартирі. Та обставина, що відповідач у справі зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , не має значення для вирішення даного спору, оскільки відповідач був вселений у квартиру за згодою позивача. Так, згідно із положеннями частини першої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що відповідач проживає у належній позивачу на праві власності квартирі вже близько 10 років. Так, за змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. За змістом ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. На підставі ст.ст.78-80 ЦПК України, крім належності, докази мають бути допустимим, достовірними та достатніми. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Приписами статті 264 ЦПК встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. В силу положень ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За результатами розгляду справи суд прийшов до висновку, що позивач не довела в ході розгляду справи, що відповідач вселився до квартири позивача без її згоди, чинить перешкоди у користуванні власністю, чим порушує право позивача на користування власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту, а відтак, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача є незаконними і необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами у справі. Такі твердження позивача ґрунтуються лише на припущеннях. Питання щодо витребування будь-яких відомостей на підтвердження позиції позивача перед судом не ставилось. З огляду на викладене, суд не вбачає визначених законом підстав для виселення відповідача із спірного приміщення, а отже позов не підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України, оскільки судом відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог, тому витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню відповідачем.

Outcome: dismissed