Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-25 00:00:00

В серпні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить суд встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 10 серпня 2007 року по 10 листопада 2018 року . Визнати спільним сумісним майном квартиру [ADDRESS] та в порядку поділу майна визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог вказала, що у вересні 2006 року познайомилася з відповідачем з яким у них розпочалися романтичні стосунки, а з серпня 2007 року вони почали проживати разом як сім`я. Спочатку проживали у орендованій квартирі по [ADDRESS] , а влітку 2008 року переїхали в іншу квартиру за адресою: [ADDRESS] , де спільно проживали, вели господарство та мали спільний бюджет. Крім того, позивач зазначає, що у грудні 2011 року з метою придбання спільного житла вони з відповідачем обрали для купівлі квартиру [ADDRESS] . Позивач вказує, що з 2007 року стала співзасновником та бенефіціаром ТОВ «Віс Плюс». В подальшому, на ім`я відповідача була придбана вищезазначена квартира у грудні 2011 року за спільні сімейні кошти з урахуванням коштів запозичених у батьків позивача в розмірі 10000 доларів США. В даній квартирі після купівлі відразу зареєструвалися позивач, відповідач та неповнолітній син відповідача від першого шлюбу - [PERSON] . Також, позивачка вказує, що фактично проживала із позивачем як чоловік і жінка у даній квартирі до червня 2018 року, спільно виховували сина відповідача, про що є грамота зі школи. Стверджує, що відповідач з моменту знайомства ходив у плавання, і кожного разу після приїзду він повертався до неї у родину, іншого житла у нього не було. Вона увесь час вела господарство, здійснювала ремонт у квартирі, займалася вихованням сина відповідача, коли він приїжджав від бабусі із села. Додатково зазначає, що за час проживання як жінки і чоловіка без реєстрації шлюбу вони з відповідачем щороку їздили з ним відпочивати та подорожувати, зокрема до Туреччини, Єгипту, ОАЕ, а також в санаторії у західних областях України. Вважає, що з серпня 2007 року і до червня 2018 року, протягом сімейного життя вона з відповідачем мали спільний бюджет та побут, всіма господарськими справами займалися разом, вели спільне господарство, здійснювали спільні витрати на майно в інтересах своєї сім`ї, подорожували, в тому числі неодноразово за кордон, мали взаємні права та обов`язки як подружжя, піклувались один про одного. З урахуванням вищевикладеного, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 26 березня 2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Корніловій Ж.О. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 15.08.2019 було відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку майна у спільній сумісній власності та призначено за правилами загального позовного провадження. 10 вересня 2020 року згідно розпорядження та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Васильченко О.В. 05 жовтня 2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що факт реєстрації позивача за адресою проживання відповідача 20.12.2012 свідчить про те, що вони з позивачкою почали проживати разом, мати усталені відносини та вести спільне господарство та взаємні права і обов`язки, притаманні подружжю лише у 2012 році. Вважає, що факт проживання його з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2007 року по кінець 2012 року не підтверджується наявними у справі доказами та обставинами справи. Вказує, що в силу особливостей роботи (моряк) постійно перебував у рейсах, про що свідчать дані Послужної книжки моряка та Посвідчення особи моряка. Зокрема зазначає, що перебував у рейсах: у період з 19.10.2007 по 30.11.2007, з 02.12.2007 по 21.04.2008, з 21.04.2008 по 25.05.2008, з 17.01.2009 по 08.04.2009, з 03.11.2009 по 11.01.2010, з 24.07.2010 по 21.01.2011, з 22.04.2011 по 21.09.2011, з 24.03.2011 по 07.08.2012, з 08.10.2012 по 14.12.2012. Стверджує, що під час перебування в Україні після походів у море, він дійсно періодично зустрічався з позивачем у найманій квартирі, однак вважає, що їх відносини не містили ознак притаманних подружжю. Також зазначає, що дійсно напередодні купівлі спірної квартири у грудні 2011 року ним було позичено у матері позивачки 10000 доларів США, однак він віддав їй кошти у 2014 році, про що є докази переказу грошових коштів. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 22 січня 2021 року згідно розпорядження та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. Крім того, 10 липня 2019 року позивач звернувся з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що він є власником квартири [ADDRESS] . Починаючи з 2013 року по лютий 2018 року проживав у цивільному шлюбі з громадянкою РФ [PERSON] , спільних дітей не мають. У вказаній квартирі з ними проживає його син [PERSON] , 2003 р.н. Вказує, що припинив відносини з відповідачем в лютому 2018 р., тобто з тих пір вона не проживає у вказаній квартирі, жодної участі в утриманні квартири та сплаті комунальних платежів не приймає. З урахуванням наведеного, просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме- квартирою за адресою: [ADDRESS] . 10 липня 2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Корніловій Ж.О. 17 вересня 2020 року згідно розпорядження та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Захарчук С.С. 29 січня 2021 року згідно розпорядження та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 01.02.2021 було відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 24.02.2021 об`єднані в одне провадження цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку майна у спільній сумісній власності та цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 05.05.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовну заяву підтримав та просив задовольнити з наведених у ній підстав. У задоволенні позову [PERSON] просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечував проти позовної заяви, посилаючись на відзив. Крім того, просив задовольнити позовну заяву [PERSON] . У судове засідання 26.10.2022 представник позивача [PERSON] - адвокат Волков А.В. не з`явився. До суду подав заяву, у якій підтримав позов [PERSON] у повному обсязі та просив задовольнити його. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] - відмовити. У судове засідання 26.10.2022 представник відповідача [PERSON] не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання. З урахуванням позиції відповідача наданої у відзиві на позов, пояснень його представника наданих під час судового розгляду, значної тривалості розгляду справи, суд дійшов висновку про ухвалення судового рішення за наявними у справі доказами. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини на підставі оцінки досліджених доказів, на яких ґрунтуються позови і які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, об`єктивно оцінивши їх у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України, які кореспондуються з вимогами ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставиним, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Що стосується вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 315 ЦПК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи, що встановлення факту проживання позивача та відповідача- однією сім`єю без реєстрації шлюбу стосується вирішення спору щодо подальшому визнання набутого за вказаний час майна спільною сумісною власністю та поділу майна шляхом визнання права власності на частку майна та стягнення грошової компенсації, то встановлення даного факту підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Згідно ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: -спільне проживання чоловіка і жінки; -спільний побут; -взаємні права і обов`язки. Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: -наявність спільних витрат; -спільний бюджет; -спільне харчування; -купівля майна для спільного користування; -участі у витратах на утримання житла, його ремонт; -надання взаємної допомоги; -наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; -інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01 січня 2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: -має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); -мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом); -відсутній спір про право. В судовому засіданні встановлено, що 26.12.2011 відповідач у справі набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шепелюк О.Г., зареєстрованого в реєстрі №2122 від 26.12.2011, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15.08.2019 та договором купівлі продажу від 26.12.2011. Відповідно до довідки № 57 ТОВ «Перший український експертний центр» від 18.03.2015, виданої на ім`я [PERSON] зазначено, що останньому на праві власності належить квартира [ADDRESS] , складається із 3 кімнат, загальною площею 93, 5 кв.м., будинок має усі зручності. Сім`я складається з 3 осіб: [PERSON] у графі «коли прописаний» вказано дату 20.09.2012, [PERSON] (син) у графі «коли прописаний» вказано дату 20.12.2012, [PERSON] у графі «коли прописаний» вказано дату 20.12.2012. Встановлено та не заперечується сторонами, що на час розгляду справи позивач зареєстрована у зазначеній вище квартирі. В матеріалах справи наявна письмова подяка директора та класного керівника загальноосвітнього навчального закладу - спеціалізованої школи № 17 виписана одночасно на ім`я позивача та відповідача, яка видана стосовно виховання сина відповідача - [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з послужної книжки моряка та посвідчення особи моряка, відповідач дійсно працює моряком, у а період з 2007 року по 2018 рік регулярно на певні періоди ходив у плавання згідно своїх трудових обов`язків. При цьому, як пояснив представник відповідача у судовому засіданні, він не заперечив той факт, що дійсно, у періоди коли відповідач повертався із плавання, він щоразу приїздив до позивача за місцем оренди нею квартири. Разом з тим, відповідач не надав будь - яких доказів про окреме місце проживання з позивачем у період вересня 2007 по грудень 2018 року. Посилання представника відповідача на ту обставину, що сторони у справі не можуть вважатися сім`єю з огляду на часті та систематичні виїзди відповідача за кордон у зв`язку з роботою моряка, суд оцінює критично, оскільки очевидно, що професія моряка та пов`язані із нею особливості роботи (тривала відсутність за місцем проживання, виїзди за межі України тощо) не виключає можливості перебування такої особи у фактичних шлюбних відносинах і не може сама по собі бути підставою для відмови в позові. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 521/21655/19. Суд звертає увагу, що позивач у справі надала перелік ремонтних робіт та кошторис його вартості квартири [ADDRESS] площею 91,42 кв.м. (російською мовою), з якого вбачається, що «вартість робіт по ремонту квартири складає еквівалентно 23240 $. Ремонт квартири буде проводитися з 11.09.2012 по 2013 за умови вчасного фінансування». Замовником робіт вказано [PERSON] . Аналогічну за змістом копію переліку та вартості ремонтних робіт квартири надав і відповідач, однак замовником вказується його прізвище. Про те, у судовому засіданні представник відповідача просив суд не враховувати наданий відповідачем документ, тому суд не надає йому правової оцінки. Із заяв по суті відповідача, зокрема відзиву на позов, а також позовної заяви про визнання особи такої, що втратила право користування квартирою вбачається, що останній сам вказує на наявність факту фактичних шлюбних відносин з позивачем з 2012 року по лютий 2018 рік. Однак, надаючи оцінку конкретним обставинам справи та доказам у сукупності, суд вважає доведеними твердження позивача, що фактичні шлюбні відносини з відповідачем у неї виникли значно раніше, тобто з серпня 2007 року. На думку суду, визнання відповідачем факту спільного сімейного проживання як чоловіка і жінки з позивачем лише з 2012 року по 2018 рік, тобто відразу після купівлі спірної квартири, зумовлено намаганням виключити майно із обсягу майна, яке підлягає поділу. При цьому суд враховує, що спірна квартира відповідачем придбавалася для проживання у ній сім`ї, до якої входило троє осіб, окрім позивача та відповідача також неповнолітній син останнього. Після придбання житла всі троє були зареєстровані та почали проживати у квартирі. Такий висновок додатково узгоджується з тим фактом, що напередодні купівлі квартири у 2011 році відповідач їздив разом з позивачкою до її батьків, щоб позичити у них кошти в іноземній валюті, яких не вистачало для придбання спірної квартири. Сам по собі факт повернення відповідачем коштів батькам позивачки у 2014 році не має правового значення при вирішенні спору, оскільки предметом спору не є боргові зобов`язання сторін. Крім того, судом взято до увагу приватну переписку сторін, зі змісту якої вбачається теплі та довірливі стосунки притаманні подружжю, наявність спільних фотографій у різний час та у різних місцях. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили, що дійсно знають позивача та відповідача. Сприймали їх як сім`ю з 2007 року до літа 2018 року. Підтвердили, що у період з 2007 по кінець 2011 року сторони проживали разом як чоловік і жінка спочатку в орендованих квартирах, а потім після купівлі нової квартири у кінці 2011 року та після ремонту переїхали у квартиру [ADDRESS] . Зазначили, що коли відповідач приїздив із рейсів, він завжди приїзжав жити саме до [PERSON] у зйомну квартиру. Зазначили, що позивачка брала участь у вихованні сина відповідача [PERSON] , який дуже гарно до неї ставився. Під час спільних зустрічей із позивачем і відповідачем, свідки зазначили, що позивач і відповідач збирали кошти на придбання спільної квартири у 2011 році, гроші в ремонт орендованої квартири не хотіли вкладати бо відкладали на нове житло. Позивачка працювала. Після придбання квартири у 2011 році, зазначили, що позивачка займалася дизайном та ремонтом квартири, тоді як її чоловік був у цей час у рейсах. До того ж, в судовому засіданні встановлено, що ні позивач, ні відповідач у період з 2007 року по 2018 рік не перебували у зареєстрованому шлюбі з іншими особами. Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Верховний Суд, ухвалюючи постанову від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. При ухваленні рішення суд врахував, що позивач і відповідач вели спільно домогосподарство у спірний період, зокрема спільно проживали в одному житловому приміщенні та мали спільний побут спочатку в орендованому житлі з серпня 2007 року, а в подальшому з 2012 року по червень 2018 рік у придбаній квартирі [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження її спільного проживання разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 10 серпня 2007 року по 10 листопада 2018 року, зокрема на підтвердження ведення сторонами спільного господарства та бюджету, планування спільного відпочинку, виконання взаємних прав та обов`язків, що притаманні подружжю, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у вказаній частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання спільним сумісним майном квартиру [ADDRESS] та порядку поділу майна визнання за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , то суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), а у відповідності до ст. 70 СК України частки дружини і чоловіка в спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Отже, встановлення належності зазначеним особам майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України є правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу. На думку суду, сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Належність майна до спільної сумісної власності такого подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною їх участю коштами або працею в його набутті, доведенням якого має бути спростована презумпція особистої приватної власності на це майно одного з подружжя, на якого таке право власності зареєстроване. Обов`язок доведення вказаних обставин покладений на особу, що заявила ці вимоги. Для застосування норми статті 60 СК України, для визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Верховного суду від 08.06.2016 по справі № 6-2253цс15, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. З роз`яснень п. 23 Постанови Пленуму ВС України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує з ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. За змістом ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. ' Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно положень статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Позивач зазначила, що в період спільного проживання з відповідачем ними за спільні кошти, в тому числі запозичені у батьків позивача, було придбано квартиру та в подальшому здійснено у ній ремонт. Будь-яких відомостей щодо продажу або відсутності вищевказаного майна відповідачем не надано. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюб, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя», а також згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2565цс16 від 18.01.2017 року, яка підтримується й практикою Верховного Суду, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача в цій частині. Отже, позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом підлягають задоволенню в повному обсязі. Що стосується позовних вимог позивача [PERSON] за зустрічним позовом, то суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач в обгрунтування позову посилається на ту обставину, що відповідач не проживає у вказаній квартирі, жодної участі в утриманні квартири та сплаті комунальних платежів не приймає. Згідно з ст.ст. 317, 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). У ч. 2 ст. 405 ЦК України зазначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У даному випадку та з урахуванням визнання за відповідачем права власності на частину квартири [ADDRESS] , а отже в задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід відмовити. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що позивач, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору, тому, враховуючи положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача на користь держави, зокрема за вимогу немайнового характеру у розмірі 768, 40 грн та за вимогу майнового характеру 9605,00 грн, а всього 10373,40 грн.

Outcome: approved