Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

У липні 2022 року [PERSON] в особі її представника адвоката Дубеця М.О. звернулась до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] .. В обґрунтування позовних вимог адвокат зазначив, що 29 вересня 1985 року, між позивачкою та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований Дунаївською сільською радою Заліщицького району Тернопільської області. Під час зареєстрованого шлюбу, а саме: 31 жовтня 2005 року сторони за спільні кошти у розмірі 55\~500 грн. набули у спільну сумісну власність Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , проте, оскільки у випадку купівлі-продажу частини будинковолодіння необхідно було спочатку запропонувати купити цю частку іншому співвласнику останнього, вирішили оформити цей правочин як договір дарування, хоча насправді фактично відбувся договір купівлі-продажу. 11 лютого 2008 року їх шлюб було розірвано. Після розлучення [PERSON] залишився проживати у вказаному вище житловому будинку, а позивачка переїхала проживати до належної їй квартири. Певний час між колишнім подружжям не виникало спору щодо спільного майна. Однак, останнім час відповідач почав категорично заперечувати той факт, що [PERSON] має право користуватись їх спільним майном, а 25 березня 2022 [PERSON] не пустив її до будинку, коли вона прийшла до сина на день народження онука, обґрунтовуючи такі свої дії тим, що вона не є власницею його частини і не зареєстрована в ньому, остання належить лише йому на підставі договору дарування. Саме тоді\~позивачка дізналася\~про порушення\~її прав\~відповідачем тавирішила поділити спільне сумісне майно подружжя, тобто строк позовної давності нею не пропущений. Однак,у добровільному порядку провести такий поділ неможливо, а тому вона вимушена звернутись до суду із даним позовом та просить суд наступне. \~ \~ 1.Визнати\~договір дарування\~частини житлового\~будинку від\~31\~жовтня 2005\~року,\~укладений між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] ,\~посвідчений Гандабурою\~Г.П.\~-\~приватним нотаріусом\~Чернівецького міського\~нотаріального округу,\~зареєстрований в\~реєстрі за\~№ 7001,\~удаваним з\~огляду на той факт,\~що відчужувачем\~ [PERSON] \~під час\~укладання договору\~дарування нерухомого\~майна фактично\~були отримані\~кошти,\~що підтверджується\~відповідною розпискою,тобто,\~між сторонами\~договору склались\~відносини продавця\~та покупця.\~ Крім\~того,\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~не перебували\~в родинних\~відносинах,\~не знали\~один одного\~до часу\~укладення договору\~дарування,\~а отже\~не існувало\~жодних обставин\~за наявності\~яких [PERSON] \~міг би\~безоплатно передати\~своє майно\~чужій людині. 2. Визнати, що 31 жовтня 2005 року, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . 3. Визнати Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] спільним сумісним майном колишнього подружжя: [PERSON] та [PERSON] , враховуючи те, що вказана нерухомість була придбана позивачкою та відповідачем під час їхнього перебування у шлюбі та за спільні кошти. \~ \~4.\~Припинити право\~спільної сумісної\~власності на\~Ѕ частину\~житлового будинку\~з відповідною\~частиною господарських\~та побутових\~будівель і\~споруд за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~визначивши,\~що розмір\~частки [PERSON] \~становить ј\~ та\~визнати за\~ [PERSON] ,\~РНОКПП [NUMBER] \~право власності\~на 1/4\~частину житлового\~будинку з\~відповідною частиною\~господарських та\~побутових будівель\~і споруд\~за адресою:\~ [ADDRESS] з урахуванням вимог статті 70 Сімейного кодексу України, у відповідності з якою позивачка має право на 1/2 частку зазначеного нерухомого майна. Ухвалою суду від 29.07.2022 року розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. 18.08.2022 року до суду надійшов відзив на позов відповідача [PERSON] , в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] з наступних підстав. Відповідач набув у власність спірне нерухоме майно, фактично не перебуваючи у шлюбних відносинах з позивачкою та за особисті кошти, оскільки на той час не мав спільного бюджету з позивачкою, а також - з метою самостійного проживання, що є підставою для віднесення такого майна до об`єктів права особистої приватної власності (ст.60 СК), що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 23.07.2007 року про розірвання шлюбу, яким встановлено, що сторони на час його ухвалення не підтримують подружні стосунки, спільне господарство не ведуть,спільного бюджету не мають, а тому ці обставини, відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Враховуючи зазначене, а також вказаний позивачкою у позовній заяві про розірвання шлюбу термін на час її звернення до суду із даним позовом, протягом якого сторони не підтримують шлюбні відносини більше двох років, будинок за адресою: [ADDRESS] не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, предметом договору дарування від 31.10.2005 року були три приміщення: 1-2 кухня 5 кв.м, 1-1 коридор 4 кв.м та кімната 13,90 кв.м. Загальна площа набутого нерухомого майна 22,9 кв.м. Натомість, у 2014 році, відповідач за особисті кошти, здійснив масштабне покращення (реконструкцію) спірного об`єкту нерухомості: добудував додаткові приміщення (прибудову, тамбур) на першому поверсі та мансардні приміщення,в результаті чого 1/2 частина житлового будинку літ «А» на теперішній час складається з п`яти кімнат житловою площею 71,60 кв.м, загальною площею 143,00 кв.м, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 304942238 від 14.07.2022 року, листом про наявність технічної інвентаризації від 18.05.2022 року, Витягом з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 29.09.2021 року, реєстраційний номер ЧВ 161210929824 та Технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 26.05.2021 року. Отже, спірний об`єкт нерухомості, щодо якого позивачкою заявлені позовні вимоги та об`єкт нерухомості, який наразі розтшований за адресою: [ADDRESS] , є різними об`єктами нерухомості, що також є підставою для залишення позову без задоволення. Одночасно, у своєму відзиві на позов відповідач заявив про пропуск позивачкою строку позовної давності, оскільки як про наявність та зміст Договору дарування частини спірного житлового будинку від 31.10.2005 року, так і про те, що відповідач вважає його своєю особистою приватною власністю позивачці достеменно відомо вже приблизно 17 років, що підтверджується змістом рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами, а також про це свідчить обізнаність позивачки в деталях щодо обставин укладення договору дарування, що вбачається з тексту її позовної заяви. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, її представник адвокат Дубець М.О. надав письмову заяву про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] та його адвокат Гнатовський О.С. у судове засідання також не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. При цьому адвокат Гнатовський О.С. надав суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу без його участі та без участі відповідача, за наявними у ній матеріалами, позовні вимоги залишити без задоволення з підстав, зазначених у відзиві на позов. За таких обставин та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, судове засідання проводилось без їх участі та не фіксувалось звукозаписувальним технічним засобом. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилається позивачка, як на підставу своїх вимог, та відповідач, як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.09.1985 року, який розірвано 23.11.2007 року рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці. 31 жовтня 2005 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Гандабурою Г.П., зареєстрований в реєстрі за № 7001 та у Чернівецькому КООБТІ 08.11.2005 за № 12516666, відповідно до умов якого [PERSON] отримав безоплатно у власність зазначене нерухоме майно . У ході вирішення питання щодо залучення до участі у справі як співвідповідача іншої сторони оспорюваного договору - [PERSON] судом з`ясовано, що останній помер [INFO] , що підтверджується актовим записом про його смерть № 944; у відповідністю із довідкою № 743/01-16 в.о.завідувача державної нотаріальної контори від 18.10.2022 року спадкова справа щодо його майна відсутня та у жодній державній нотаріальній конторі чи у жодного приватного нотаріуса на території України не заводилась. Таким чином, правонаступники [PERSON] відсутні, і належним відповідачем у даній справі є лише [PERSON] .. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилалася на те, що [PERSON] та [PERSON] насправді мали на меті укласти договір купівлі-продажу, оскільки укладенню договору дарування передувала передача грошових коштів [PERSON] за продаж ним Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , проте, після отримання [PERSON] за це повної суми було вирішено нотаріально оформити договір дарування, щоб уникнути складнощів зі співвласником іншої частини цього майна з приводу необхідності спочатку запропонувати йому її придбання. На підтвердження позовних вимог в частині визнання договору дарування удаваним правочином, а спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя позивачкою також додано до позовної заяви копію розписки від 31.10.2005 року про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів за продаж Ѕ частини\~житлового будинку\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~в сумі\~55\~500\~грн. ,\~який в подальшому оформили як договір дарування. Вказана \~розписка безпосередньо стосується обставин справи, підтверджує факт передачі коштів і, відповідно, встановлює, що істотною умовою договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , була ціна договору. До того ж, належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення саме договору дарування спірної квартири між сторонами, які у свою чергу не перебували в родинних чи дружних відносинах, судом не встановлено, відповідач також не пояснив мотиви здійснення [PERSON] безоплатного відчуження належного йому нерухомого майна незнайомій особі. Більше того, як вбачається з відзиву на позов, [PERSON] фактично визнав укладення договору купівлі-продажу замість укладеного договору дарування, при цьому не заперечуючи передачу грошових коштів продавцю, але, зазначивши, що придбав 1/2 частину спірної нерухомості за особисті кошти, оскільки на той час фактично не перебував у шлюбних відносинах з позивачкою та не мав з нею спільного бюджету, та з метою самостійного проживання . Отже, дослідивши наявні в матеріалах даної справи докази, суд вбачає наявність підстав для визнання договору дарування дарування Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , від 31.10.2005 року , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Гандабурою Г.П., зареєстрований в реєстрі за № 7001, удаваним правочином, оскільки насправді сторони мали на меті досягнення правових наслідків, характерних для договору купівлі-продажу, адже за відчуження нерухомості [PERSON] отримав 55\~000 грн., що у свою чергу свідчить про оплатність договору від 31.10.2005 року. З врахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що вимога позивачки визнати договір дарування, укладений 31.10.2005 року 2012 року між [PERSON] та [PERSON] , договором купівлі-продажу також підлягає задоволенню. Крім того, суд дійшов висновку і про задоволення позовних вимог\~\~ [PERSON] щодо поділу спірного майна як спільної сумісної власністю подружжя з наступних підстав. Норми статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. За змістом статей 69, 70СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до\~статті 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 ЦК України). Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У матеріалах справи відсутні, а відповідачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані ним обставини про придбання спірного майна лише за власні кошти, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя. При цьому доводи відповідача про те, що він після розірвання шлюбу з позивачкою за власні кошти здійснив масштабне покращення (реконструкцію) спірного об`єкту нерухомості, в зв`язку із чим кількість приміщень , площа останнього та вартість значно збільшились, а сам об`єкт нерухомості, щодо якого заявлені позові вимоги є іншим, ніж той, який наразі розташований за адресою: [ADDRESS] , суд до уваги не приймає як не доведені належними доказами, \~які б підтверджували факт, що реконструкція житлового будинку відбувалась за рахунок трудових чи грошових затрат відповідача, а також, що у результаті капітального ремонту чи переобладнання житла спірний об`єкт нерухомості зазнав значного перетворення, втратив тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності, і такі обставини відбулись після розірвання сторонами шлюбу. Клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, а також про витребування матеріалів інвентарної справи на спірне домоволодіння відповідач не заявляв, свідоцтво про право власності на інший об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] не видавалось. Між тим, суд вважає за необхідне зауважити, що відповідач\~не позбавлений права на грошову компенсацію, відшкодування вартості витрат на будівельні матеріали та проведених ремонтних робіт спірного будинку при зверненні до суду у загальному порядку, за умови доведеності відповідних вимог. Зазначений правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18). \~ \~Таким чином,\~за [PERSON] \~слід визнати\~право власності\~на ј\~частинужитлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , оскільки спірний об`єкт нерухомості є спільним майном сторін, їх частки у ньому є рівними та останнє підлягає поділу між сторонами. Водночас, оскільки у зв`язку із визнанням за позивачкою права власності на 1/4 частину спірного будинковолодіння припиняється право спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно, слід також визнати за відповідачем право власності на ј спірного нерухомого майна. При цьому слід зазначити, що у постанові від 9 червня 2021 року у справі №638/3852/17 Верховний Суд вказав, що визнання майна спільною сумісною власністю не є самостійною (окремою) позовною вимогою, а такі доводи є правовою підставою для задоволення позовних вимог про поділ спільного майна. На переконання Верховного Суду, зазначення висновку про визнання спірного майна спільною сумісною власністю у резолютивній частині рішення є недоречним. Це може призвести до утруднення виконання рішення суду за одночасного наведення у резолютивній частині висновків про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання за кожним із співвласників по Ѕ частині на спірне майно, коли правовою метою позову є саме здійснення поділу спільного майна подружжя. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягаєть частковому задоволенню. Посилання [PERSON] та його адвоката Гнатовського О.С. щодо необхідності застосування строку позовної давності до заявлених [PERSON] позовних вимог суд вважає неспроможними з огляду на таке. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, у ч.2 ст.72 СК України та п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Надаючи аналіз доводам відповідача про позовну давність в даному спорі, суд враховує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що до моменту звернення з позовом відповідач заперечував право позивачки на майно, яке є спільним сумісним. При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про те, що заявляючи про розірвання шлюбу в 2008 році у подружжя не було спору про майно, а отже сторони досягли згоди про його поділ, оскільки неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності, а визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15, а також постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №759/12058/15-ц, від 21 березня 2018 року у справі №576/2447/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі №584/1319/16-ц. Таким чином, зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що [PERSON] лише у березні 2022 року дізналась про порушення свого права власності після розірвання шлюбу та виникнення спору з відповідачем щодо поділу спільного майна, оскільки як в період шлюбу так і після його розірвання вона безперешкодно мала доступ до спірної частини домоволодіння, що жодною зі сторін не оспорювалось, в той же час, справа не містить даних щодо об`єктивної можливості позивачки раніше дізнатися про порушення свого права та укладення спірного договору дарування замість договору купівлі-продажу суд дійшов висновку про дотримання позивачкою строку позовної давності при зверненні до суду із даним позовом. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд враховує сплачені позивачкою кошти судового збору за подання позову в сумі 2562,68 грн., які підлягають стягненню з [PERSON] на її користь. \~ На\~підставі викладеного\~та,\~

Outcome: partial