Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] улистопаді 2021 року звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про захист прав споживача, в якому просив визнати недійсними з моменту укладення пункт 11 та пункт 12 Додатку №1 від 22.11.2018 року до Договору №175/956 від 21.09.2018 року про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. В обґрунтування вимог позивач вказав, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . 21.09.2018 року між [PERSON] та Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води №175/956. В квартирі [ADDRESS] встановлено засіб обліку теплової енергії - теплолічильник SensoStar E зав.№81654693, який допущено до експлуатації, про що представником КП «ХТМ» складено акт допуску до експлуатації вузла обліку теплової енергії №17443 від 08.11.2018 року. 22.11.2018 року [PERSON] та Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» укладено додаток №1 «Облік теплової енергії при наявності квартирного приладу обліку теплової енергії на потреби централізованого опалення» до Договору №17443 від 21.09.2018 року. Пунктом 11 Додатку №1 від 22.11.2018 року до Договору №175/956 від 21.09.2018 року визначено наступне: «При несвоєчасному повідомленні споживачем режимів і умов роботи приладу обліку або його вихід з ладу, прилад вважається таким, що вийшов з ладу з дати останньої перевірки Виконавцем, але не раніше початку опалювального сезону. У цьому разі обсяги теплової енергії визначаються Виконавцем за нормативами споживання або за показаннями загальнобудинкового приладу обліку (за наявності)». Пунктом 12 Додатку №1 від 22.11.2018 року до Договору №175/956 від 21.09.2018 року визначено наступне: «Прилад обліку вважається таким, що вийшов з ладу, у випадках: перевищення терміну чергової повірки приладу обліку; порушення пломб на устаткуванні приладу обліку, ліній електричних зв`язків; механічного пошкодження засобів і елементів приладу обліку; роботи приладу обліку за межами норм точності згідно з паспортними даними приладу обліку». Позивач вважає, що пункт 11 та пункт 12 Додатку №1 від 22.11.2018 року до Договору №175/956 від 21.09.2018 року є недійсними. Пунктом 10 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630 передбачено, що справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 15 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку. Діючим законодавством чітко передбачено випадки, за яких послуги теплопостачання при наявності у споживача квартирного засобу обліку нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії, або нормативами (нормами) споживання: на період повірки квартирного засобу обліку; у разі несправності квартирного засобу обліку, що не підлягає усуненню. Законодавством заборонено нарахування послуг теплопостачання без урахування показань квартирних засобів обліку в будь-яких інших випадках, крім зазначених вище. Тоді як, законом не передбачено такої підстави для нарахування обсягу теплової енергії за нормативами споживання, як несвоєчасне повідомлення споживачем про порушення режимів і умов роботи приладу обліку або його вихід з ладу. Також законом не передбачено право теплопостачальника здійснювати нарахування обсягів теплової енергії за нормативами споживання не з моменту виявлення несправності, а з моменту останньої перевірки засобів обліку теплопостачальником. Отже, пункт 11 Додатку №1 від 22.11.2018 року до Договору №175/956 від 21.09.2018 року суперечить Правилам надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, тому такий пункт має бути визнаний судом недійсним. Обслуговування комерційних вузлів обліку, яке полягає, зокрема, в періодичній повірці та ремонті, здійснюється оператором зовнішніх інженерних мереж, тобто відповідачем. Відповідно до пункту 15 розділу 2 Порядку проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення її результатів, позачергова повірка ЗВТ виконавцями відповідно до письмового звернення заявника проводиться: за потреби заявника пересвідчитися у придатності ЗВТ до застосування; у разі пошкодження відбитка повірочного тавра та в разі втрати свідоцтва про повірку, якщо таке тавро не передбачено; під час введення в експлуатацію ЗВТ, що пройшли первинну повірку, у випадках, передбачених технічними регламентами. Законом не передбачено інших способів встановлення несправності засобів обліку, крім встановлення несправності метрологічними центрами та лабораторіями на підставі проведеної повірки, результати якої оформлюються довідкою про непридатність засобу вимірювальної техніки. Відтак, пункт 12 Додатку №1 від 22.11.2018 року до Договору №175/956 від 21.09.2018 року суперечить Правилам надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», Порядку надання засобів вимірювальної техніки на періодичну повірку, обслуговування та ремонт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.07.2015 року №474, тому такий пункт має бути визнаний судом недійсним. Пункти 11 та 12 Додатку №1 від 22.11.2018 року до Договору №175/956 від 21.09.2018 року призводить до істотного дисбалансу прав споживача, оскільки всупереч вимогам законодавства, надають право відповідачу не приймати показання приладу обліку теплової енергії та на власний розсуд здійснювати нарахування вартості послуг з теплопостачання. Так, КП «ХТМ» відмовляється приймати показання засобу обліку теплової енергії, безпідставно здійснює нарахування послуг теплопостачання без врахування показань квартирного приладу обліку теплової енергії, нараховуючи оплату за послуги, які фактично не отримуються споживачем, вимагає сплатити безпідставну заборгованість, чим грубо порушує права споживача та норми чинного законодавства України. КП «ХТМ» відмовляється приймати показання справного теплолічильника, посилаючись виключно на п.п.11,12 Додатку №1 від 22.11.2018 року до Договору №175/956 від 21.09.2018 року. Вищезазначене свідчить про те, що КП «ХТМ», включивши у Додатку №1 пункти 11 та 12 діяло недобросовісно, а самі умови пункту 11 та 12 Додатку №1 від 22.11.2018 року до Договору №175/956 від 21.09.2018 року є несправедливими та підлягають визнанню недійсними. Про зазначене свідчить і те, що умови цих пунктів не передбачені типовим договором про надання житлово-комунальних послуг. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 15.11.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Представник відповідача подав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема зазначив, що у березні 2019 року показання по приладу обліку надані не були, нарахування за послуги з централізованого опалення виконані на підставі показань будинкового приладу обліку. 13.08.2019 року проведено огляд приладу обліку теплової енергії, встановленого у квартирі [ADDRESS] та знято архів даних з електронної пам`яті теплолічильника. Згідно даних архіву, прилад обліку у квартирі [ADDRESS] працював за межами діапазону вимірювань витрати теплоносія з 31.01.2019 року до кінця опалювального періоду (10.04.2019 року). Нарахування по опаленню за період з березня по квітень 2019 року виконані згідно показань загальнобудинкового приладу обліку теплової енергії і підстави для перерахунку нарахувань у КП «Харківські теплові мережі» відсутні. Крім того, нарахування за послуги з централізованого опалення виконані із додержанням вимог чинного законодавства та підстави для проведення перерахунку за опалювальний період 2019-2020 року у КП «Харківські теплові мережі» відсутні. Натомість КП «Харківські теплові мережі», як виконавець за договором, своєчасно надавав споживачу [PERSON] відповідної якості послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Однак, в порушення умов договору позивачем, як споживачем за чинним договором про надання послуг, умови щодо своєчасної оплати наданих послуг за встановленими тарифами у строки і умови, що передбачені договором, не виконуються по теперішній час. Відповідно до акту Головного управління Держпродспоживслужби у Харківській області від 02.03.2021 року №332 по зверненню [PERSON] від 29.01.2021 року, за результатами проведення заходу державного нагляду (контролю) порушень вимог законодавства не встановлено. Таким чином, твердження позивача про порушення КП «Харківські теплові мережі» законодавства в сфері захисту прав споживачів є надуманими, та такими, що не відповідають дійсності, з огляду на відсутність належних та допустимих доказів вчинення такого порушення. Вказав, що в провадженні Московського районного суду м.Харкова знаходиться цивільна справа за позовом КП «Харківські теплові мережі» до [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01.05.2011 року по 31.12.2020 року в розмірі 14901,18 гривень. Власником зазначеної квартири є [PERSON] . На теперішній час провадження по даній справі зупинено ухвалою суду до прийняття рішення по даній справі. Що в свою чергу є додатковою перешкодою для КП «Харківські теплові мережі», як виконавця послуг, для захисту своїх прав та інтересів щодо оплати наданих послуг за встановленими тарифами (а.с.70-75). Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 року №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», змінено територіальну підсудність Московського районного суду м.Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Чуванову А.М. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 05.07.2022 року прийнято до провадження позовну заяву та вирішено розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належними чином. Позивач в наданій заяві просив про розгляд справи у його відсутність та про задоволення позовних у повному обсязі. Представник відповідача КП «Харківські теплові мережі» до суду не з`явився , надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив у задоволенні позову відмовити. Суд, у відповідності до вимог ст.ст.211,223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та представника відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . 21.09.2018 року між [PERSON] та Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води №175/956 (а.с.14-16). Крім того, сторонами підписано Додаток №1 від 22.11.2018 року до Договору №175/956 від 21.09.2018 року - «Облік теплової енергії при наявності квартирного приладу обліку теплової енергії на потреби централізованого опалення» (а.с.17). В квартирі [ADDRESS] встановлено засіб обліку теплової енергії - теплолічильник SensoStar E зав.№81654693, який допущено до експлуатації, про що представником КП «ХТМ» складено акт допуску до експлуатації вузла обліку теплової енергії №17443 від 08.11.2018 року (а.с.18). Позивач [PERSON] вважає, що пункт 11 та пункт 12 Додатку №1 від 22.11.2018 року до Договору №175/956 від 21.09.2018 року є недійсними, оскільки суперечать Правилам надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, є несправедливими, призводять до істотного дисбалансу прав споживача, оскільки всупереч вимогам законодавства, надають право відповідачу не приймати показання приладу обліку теплової енергії та на власний розсуд здійснювати нарахування вартості послуг з теплопостачання. Відповідач наголошує на тому, щотвердження позивача про порушення КП «Харківські теплові мережі» законодавства в сфері захисту прав споживачів не відповідають дійсності, з огляду на відсутність належних та допустимих доказів вчинення такого порушення. Суд вважає, що доводи відповідача є слушними, виходячи з наступного. Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно з ч.ч. 5 та 6 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Між сторонами склались правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою КМ України від 21.07.2005 № 630, Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою КМ України від 24 січня 2006 року № 45. Суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що Договір №175/956 від 21.09.2018 року було укладено з порушенням його прав. Вказаний договір підписаний сторонами по справі, що свідчить про досягнення між строками згоди щодо істотних його умов, про це і свідчать підписи сторін. Статтею 205 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які є встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований а реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, еповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.67 ЖК України, плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтями 64, 68 ЖК України передбачено обов`язок відповідачів своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Статтею 162 ЖК України передбачено обов`язок особи, як власника квартири, своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено законом або договором. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язана довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем не надано доказів що умови договору обмежують права споживача . У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону). Судом встановлено, що під час укладення договору сторони діяли добросовісно і дійшли домовленості відносно всіх його умов, у тому числі про юридичну сутність договору, строк його дії, коло обов`язків і прав кожної з сторін. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, позивач погоджувався із всіма умовами договору, про що свідчить його підпис як в Договорі так і в Додатку до договору. Після укладення договору в 2018 році позивач його не оспорював, приступив до його виконання і виконує тривалий час, тобто погодився з умовами договору. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову про визнання недійсними з моменту укладення пункт 11 та пункт 12 Додатку №1 від 22.11.2018 року до Договору №175/956 від 21.09.2018 року про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. З огляду на те, що суд відмовляє у позові, а позивач звільнений від сплати судового збору, на підставі статті 141 ЦПК України їх розподіл не здійснюється. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed