Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-23 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області, відносився до суспільної групи «колгоспний двір», головою та останнім членом якого була [PERSON] . Покликаються на те, що [INFO] померла [PERSON] , котра за життя розпорядилася всім своїм майном, склавши заповіт на користь [PERSON] . Вказали, що після смерті спадкодавиці [PERSON] , у відповідності до вимог ст.549 ЦК України в редакції 1963 року, спадщину прийняв [PERSON] вступивши в управління та володіння її спадковим майном. Ствердили, що після смерті останньої було заведено спадкову справу №122/2000 у Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області. Вказали, що [INFO] помер [PERSON] , котрий за життя розпорядився всім своїм майном, склавши заповіт на користь позивачки [PERSON] . Стверджують, що спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] позивачка [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, прийняла, факт прийняття нею спадщини стверджується поданою до нотаріуса заявою про прийняття спадщини. Зазначили, що крім спадкоємця за заповітом, є спадкоємець обов`язкової частки - дружина спадкодавця [PERSON] - [PERSON] , котра спадщину прийняла, факт прийняття нею спадщини стверджується поданою до нотаріуса заявою про прийняття спадщини. Покликалися на те, що між ними (позивачами) 14.12.2017р. був укладений договір про розподіл спадкового майна серії НМХ №362155. Зазначили, що у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння, нотаріус рекомендував їм (позивачам) звернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності. Вказали, що беручи до уваги те, що позивачка [PERSON] є спадкоємцем майна на заповітом після смерті батька [PERSON] , спадщину прийняла, будинок вважається таким, що прийнятий в експлуатацію та те, що позивачка [PERSON] є спадкоємцем майна за законом до обов`язкової частки після смерті свого чоловіка [PERSON] , спадщину прийняла, а також те, що відсутність належних правовстановлюючих документів на майно колгоспного двору створює їм (позивачам) складнощі в належному оформленні їхніх (позивачів) прав власників, просять суд ухвалити рішення, яким визнати за позивачкою [PERSON] право власності на 9/10 частки спірного будинковолодіння, а за позивачкою [PERSON] - на 1/10 частку такого. Ухвалою судді від 04.07.2022р. вказану позовну заяву було залишено без руху, у зв`язку з наявними у ній недоліками, які усунуто позивачами 08.07.2022р. Ухвалою судді від 12.07.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження; залучено до участі у даній цивільній справі Мостиську державну нотаріальну контору Львівської області та приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Романа Степановича в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору; витребувано докази; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, однак подали через канцелярію суду заяви в яких зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять розглядати справу у їх відсутності. Представник відповідача - Мостиської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, проте надіслав на адресу суду заяву в якому зазначив, що не мають заперечень проти позовних вимог та просять розглядати справу у їх відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Р.С. в судове засідання не з`явився, проте надіслав заяву -повідомлення №474/01-16 від 05.08.2022р.; копії сторінок із спадкової справи №558/2016, заведеної після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] ; інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №69580902 від 27.07.2022р., згідно якої після смерті спадкодавця [PERSON] , котрий помер [INFO] , заведено спадкову справу №558/2016 та така зберігається в приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. Просив розглядати дану справу у його (представника) відсутності. Представник третьої особи - в.о. завідувача Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області в судове засідання не з`явився, проте надіслав заяву-повідомлення №01-16/76 від 19.07.2022р., відповідно якої ствердив, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , була заведене спадкова справа №122/2000 та така передана у Львівський державний нотаріальний архів; інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №69472040 від 14.07.2022р., відповідно до якої спадкодавицею [PERSON] складено заповіт, а також клопотання про здійснення розгляду даної справи у його (представника) відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області, 1973 року будівництва, відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", головою та єдиним членом якого, як вважає суд, була [PERSON] , що підтверджується випискою із погосподарських книг (за 1988-1991р.р.) по с.Підгать. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок № 5-24/26 і №69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в цілому мала саме [PERSON] . [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . Відповідно до роз`яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", «Про міжнародне приватне право», іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст.524 ЦК України в редакції 1963 року спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно із ст.534 ЦК України 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК України 1963 року при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина (чоловік) і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст.548 ЦК України 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. ст.548, 549 ЦК України 1963 року (діяли на момент відкриття спадщини), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, за ст.549 ЦК України спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Отже, оскільки спадкодавиця [PERSON] померла [INFO] , то відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР від 18.07.1963 року. До складу даної спадщини входило право на будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що належало спадкодавцю [PERSON] як члену колгоспного двору. Спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном розпорядилася, а саме 02.02.1999 року склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Гостинцівської сільської ради Мостиського району Львівської області, яким усе своє майно заповіла [PERSON] , 1949р.н. Даний заповіт зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за №6. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з копій сторінок спадкової справи №122/2000, заведеної після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] , наданої приватному нотаріусу Яксманицькому Р.С. та долученої до матеріалів спадкової справи №558/2016, - син спадкодавиці - [PERSON] , звернувся в нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та йому було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна останньої. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається із права на середню земельну частку площею 2,74га без визначення зовнішніх меж на місцевості, розташованої на території Гостинцівської сільської ради. Інших спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку в спадщині, судом не встановлено. Протягом встановленого законом шестимісячного строку, що передбачений ч.2 ст.549 ЦК України в редакції 1963 року, спадкоємець [PERSON] не заявив про відмову від даної спадщини. Підсумовуючи, суд вважає, що належне спадкодавиці [PERSON] спадкове майно, в тому числі право на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , успадкував саме син спадкодавиці - [PERSON] . Таким чином, [PERSON] став фактичним власником спірного будинковолодіння. [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (батька позивачки [PERSON] та чоловіка позивачки [PERSON] ). До складу даної спадщини входило, в тому числі, право на спірне будинковолодіння [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області, яке він успадкував після смерті матері [PERSON] . Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном розпорядився, а саме 09.09.2010 року склав заповіт, посвідчений секретарем Гостинцівської сільської ради Мостиського району Львівської області, яким усе своє майно заповів своїй дочці [PERSON] (позивачці). Даний заповіт зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за №61. Відповідно до копій сторінок спадкової справи №558/2016, заведеної після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] , - позивачка [PERSON] , як спадкоємиця за заповітом та позивачка [PERSON] , як спадкоємець обов`язкової частки у спадщині, звернулися до приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. із заявами про прийняття спадщини. Факт прийняття ними спадщини стверджується заявами про прийняття спадщини, поданими приватному нотаріусу Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицькому Р.С., які містяться в матеріалах даної спадкової справи, заведеної після смерті спадкодавця [PERSON] . Тобто, в силу ст.ст.1261,1268, 1269 ЦК України, [PERSON] та [PERSON] вважаються такими, що прийняли спадщину, яка відкрилась після смерті їх батька та чоловіка [PERSON] . Інших спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині судом не встановлено. Так, відповідно до матеріалів вищевказаної спадкової справи №558/2016, - спадкоємець першої черги спадкування за законом, син спадкодавця [PERSON] - [PERSON] відмовився від належних йому часток у спадщині в користь позивачів. Також судом встановлено, що 14 грудня 2017 року спадкоємці [PERSON] та [PERSON] у відповідності до положень ст.1267 ЦК України уклали між собою договір про розподіл спадкового майна, належного спадкодавцю [PERSON] , який помер [INFO] , копія якого міститься в матеріалах спадкової справи №558/2016. У відповідності до договору про розподіл спадщини нотаріус Яксманицький Р.С. видав спадкоємцям [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом та законом на належне спадкодавцю майно. Так, приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицьким Р.С., згідно матеріалів спадкової справи №558/2016, з метою визначення обов?язкової частки [PERSON] у спадщині спадкодавця [PERSON] , котрий помер [INFO] , встановлено коло спадкоємців за законом, а саме такими є: дружина спадкодавця [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та встановлено, що обов?язкова частка останньої (позивачки [PERSON] ) у спадщині складає 1/10 (1/5:2). При цьому, приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицьким Р.С. позивачам було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповітом на дане спадкового майна - спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, така відмова була зумовлена належністю спірного житлового будинку до суспільної групи «колгоспний двір» та відсутністю правовстановлюючих документів на дане майно, виданих на ім`я спадкодавця [PERSON] . Нотаріус роз`яснив позивачам можливість реалізації права на спадкування вказаного житлового будинку в судовому порядку. Таким чином, позивачка [PERSON] , як єдиний спадкоємець за заповітом після смерті батька стала фактичним власником 9/10 частки спірного будинковолодіння житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області, а позивачка [PERSON] , як спадкоємець майна за законом обов`язкової частки стала фактичним власником 1/10 частки у такому, однак не можуть в позасудовому порядку оформити свої спадкові права. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватися з 1 січня 2013 року. З 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначені ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Отже, через відсутність належних правовстановлюючих документів на спірний будинок з господарськими спорудами за [ADDRESS] та через належність такого до суспільної групи «колгоспний двір» право позивачів на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку, у зв`язку з чим такі звернулися до суду із вказаним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтва про смерть та заповіту спадкодавця [PERSON] ; копіями свідоцтв про смерть та заповіту спадкодавця [PERSON] ; копіями сторінок із спадкової справи №558/2016, заведеної після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] ; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №69580902 від 27.07.2022р., згідно якої після смерті спадкодавця [PERSON] , котрий помер [INFO] , заведено спадкову справу №558/2016 та така зберігається в приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С.; випискою із погосподарських книг (за 1988-1991р.р.) по с.Підгать про належність спірного будинковолодіння до колгоспного двору та про склад членів двору станом на 15.04.1991р.; листами-повідомленнями приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С про відмову у оформленні спадкових прав на спірне будинковолодіння від 11.05.2022р.; копією технічного паспорта на спірне будинковолодіння; довідкою з Самбірського бюро технічної інвентаризації від 16.02.2022р. №323; копією паспортів позивачів; іншими матеріалами справи Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Частиною 1 статті 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивачів на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку у зв`язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачкою [PERSON] право власності на 9/10 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області, а за позивачкою [PERSON] - на 1/10 частку у такому, в порядку спадкування після смерті спадкодавця [PERSON] , котрий помер [INFO] .

Outcome: approved