Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~у лютому 2017 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, з наступною зміною предмету позову (а.с.140-141 т.3) посилаючись на те, що 12.05.2010р. адміністрацією Карлівської партії глибокого буріння ДП НАК «Надра України» «Полтаванафтогазгеологія» її з неповнолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] поселено до кімнати [ADDRESS] , видано ордер на житлову площу 24. 35 кв.м. та зареєстровано за цією адресою. За рішенням Карлівської міської ради від 03.12.20013р. гуртожиток прийнято в комунальну власність, змінено його статус на житловий будинок і передано на баланс Карлівського ВУЖКГ. За довідкою останнього загальна площа квартири [ADDRESS] складає 52, 3 кв.м., а тому з метою усунення розбіжностей та у зв`язку з фактичною зміною власника вона звернулася до відповідача про видачу нового ордера, але їй було відмовлено. За рішенням Карлівського районного суду від 12.10.2015р. визнано за нею, позивачкою, та її донькою право на користування вищевказаним житловим приміщенням площею 52, 3 кв.м та зобов`язано Карлівську міську раду видати їй з донькою ордер. Після цього, 07.06.2016р. до квартири самостійно заселився відповідач [PERSON] і за його скаргою рішення Карлівського районного суду 10.08.2016р. було скасоване. Наразі спірне житло належить позивачу та її доньці на підставі свідоцтва про право власності від 31.05.2016р, виданого взамін зіпсованого від 31.05.2015р. У зв`язку з наведеним, в остаточній редакції позовних вимог позивач просить: визнати правомірним набуття нею та її донькою [PERSON] право власності в розмірі Ѕ частки кожному на кв. [ADDRESS] ; усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні спірною квартирою, шляхом виселення [PERSON] , без надання іншого житла. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] направив відзив на позов (а.с. 69-71 т.1) в якому просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що ордер від 12.05.2010р. наданий позивачкою не відповідає формальним вимогам, оскільки на ньому стоїть лише печатка для довідок Карлівської газонафторозвідувальної експедиції глибокого буріння. Водночас на його звернення Первинною профспілковою організацією Карлівської газонафторозвідувальної експедиції глибокого буріння (далі Карлівська ГЕГБ) 20.04.2016р. його повідомили, що після виділення йому 2-кімнатної квартири [ADDRESS] та видачі ордеру на вселення від 05.01.2006р. рішення, щодо видачі ордеру іншим працівникам не приймалося. Водночас, 04.06.2002р. за він був направлений Карлівським ГЕГБ на навчання до Полтавського нафтового геологорозвідувального технікуму, після закінчення якого, 03.01.2006р. він звернувся з заявою про надання 2-кімнатної квартири в гуртожитку і на підставі протоколу адміністрації та профспілкового комітету Карлівського ГЕГБ від 05.01.2006р. була виділена двокімнатна квартира [ADDRESS] , видано ордер на вселення і того ж дня він вселився у квартиру. З цього часу квартира є постійним місцем його проживання, а з початку 2016 року і постійним місцем проживання членів його сім`ї, він сплачує комунальні послуги та здійснює поточний ремонт. Таким чином відповідач вважає, що позивач приватизувала квартиру незаконно. 31.07.2019р. представник відповідача-2 [PERSON] направила відзив на заяву про зміну предмету позову (а.с. 191-192 т.3) в якому просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту та звертає увагу, що [PERSON] набула право власності на спірну квартиру на підставі ордеру виданого Карлівською міською радою від 02.11.2015р., який був виданий на виконання рішення Карлівського районного суду від 12.10.2015р., яке було скасоване. Крім цього, в рішенні цього ж суду але від 09.11.2011р. вказано, що [PERSON] отримала ордер на кімнату площею 32 кв.м., тобто фактично отримала 3 ордери на вселення в гуртожиток. \~ \~ \~ \~У грудні 2017 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та Відділу приватизації житла Карлівського ВУЖКГ посилаючись на те, що 04.06.2002р. Карлівською газонафторозвідувальною експедицією глибокого буріння його було направлено на навчання до Полтавського нафтового геологорозвідувального технікуму. Після закінчення навчання, 03.01.2006р. він звернувся з заявою про надання йому квартири в гуртожитку, і за протоколом адміністрації і профспілкового комітету від 05.01.2006р. йому виділено 2-кімнатну квартиру [ADDRESS] та видано ордер на вселення. Цього ж дня він вселився в квартиру, яка є постійним місцем його проживання, а з початку 2016 року і місцем проживання членів його сім`ї, він оплачує житлово-комунальні послуги та здійснює поточний ремонт. Водночас відповідачу-1 ордер видано незаконно, оскільки за повідомлення профспілкового комітету Карлівської НЕГБ від 20.04.2016р. рішення про надання вказаної квартири іншій особі не приймалося. Оскільки відбулася зміна власника будинку, у лютому 2017 року він звернувся до виконкому Карлівської міської ради про заміну ордера, але рішенням від 17.02.2017р. йому було відмовлено, оскільки на житло видане свідоцтво про право власності відповідачці та її доньці. На цій підставі позивач просить: визнати незаконним та скасувати розпорядження Відділу приватизації житла Карлівського ВУЖКГ про передачу квартири [ADDRESS] у спільну часткову власність відповідачу-1 та її доньці; визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 31.05.2016р., стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. \~ \~ \~ \~Карлівське ВУЖКГ направило відзив на позов (а.с. 100-102 т.2) в якому просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Свої доводи обґрунтовує тим, що оскільки [PERSON] надала до органу приватизації Карлівського ВУЖКГ визначений законодавством перелік документів, а тому передача квартири у приватну власність проведена відповідно до закону. Крім цього, депутат Карлівської міської ради [PERSON] не могла складати акт обстеження житлово-побутових умов, оскільки її повноваження поширюються на інший округ, а відтак він є неналежним та достатнім доказом. Водночас позивач не надав доказів проживання його чи членів його родини в спірній квартирі на час приватизації, а його посилання на ці обставини не є вірними, оскільки на час передачі гуртожитку у власність громади в ньому рахувалося 22 мешканці серед яких [PERSON] не рахувався. Також є безпідставними його доводи про сплату житлово-комунальних послуг, оскільки їх здійснювала відповідач [PERSON] і він лише 16.03.2016р. звернувся з заявою про укладення договору. А оскільки органом приватизації йому було роз`яснено порядок приватизації та подання необхідних документів, але він не звертався, а тому і його права порушені не були. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позов [PERSON] просила у його задоволенні відмовити (а.с. 172-177 т.2). В обґрунтування своїх доводів зазначила, що позивач не зазначив спосіб захисту з яким звернувся,оскільки право на приватизацію він вже використав, а для права користування житлом потрібна письмова форма договору найму. По-друге, він не являвся і не являється законним користувачем спірного житла, оскільки правовідносини з гуртожитком мали місце до 03.12.2013р., але позивач не був зареєстрований за спірною адресою. Крім цього, виданий йому ордер вичерпав свою дію, оскільки його строк обмежується 30 днями. Також при вселенні він повинен був здати ордер з паспортами членів сім`ї, але докази цього відсутні. \~ \~ \~ \~У своїй відповіді на відзив [PERSON] зазначив, що вселився в спірну квартиру на законних підставах, відповідно до ордеру, а прийняття розпорядження про передачу в спільну часткову власність житлової кімнати, а потім і виселення, є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла. Посилання позивача на ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» є недоречним, оскільки він прийнятий 04.09.2008р., тобто до виникнення правовідносин між ним та Карлівською НРЕГБ, як і посилання на Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов також є недоречним, оскільки стосується державного і громадського житлового фонду (а.с. 248-251 т.2). Відповідач [PERSON] направила заперечення в якому вказує, що за повідомленням ПрАТ «НАК «Надра України» гуртожиток не увійшов до статутного капіталу, а тому був об`єктом управління державної власності. Акти депутата [PERSON] не є належними доказами у справі, оскільки встановлення факту проживання за певною адресою повинно підтверджуватись судовим рішенням. Крім цього, право складання депутатам цих актів нічим не підтверджено, як і їх правомірність, оскільки вона закріплена за іншим виборчим округом. Водночас копії документів, які підписані у 2002-2006р. головою профкому Цебряком Ф.А., є сумнівними, оскільки за відомостями з реєстру він мав право підпису лише з 13.01.2009р. Також відповідач не довів, що він оплачував житлово-комунальні послуги (а.с. 228-230 т.3). \~ \~ \~ \~Третя особа служба у справах дітей Карлівської РДА направила до суду письмове пояснення в якому, з посиланням на ряд норм вітчизняного законодавства та міжнародних норм зазначила, що повинен бути вирішений виключно з урахуванням інтересів дитини неповнолітньої [PERSON] також вказала, що ні відділ приватизації ні Карлівська міська рада не спорюють правомірності набуття права власності на житло [PERSON] і її донькою, а тому вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити (а.с. 45-48 т.3). За ухвалою суду від 24.09.2018р. вказані позови об`єднані в одне провадження (а.с. 150 т.2). У справі неодноразово призначалися експертизи, у зв`язек з чим провадження зупинялося, зокрема ухвалою суду від 28.08.2019 у справі призначена технічна експертиза документів, проведення якої доручене Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса, 27.05.2021 матеріали цивільної справи повернуті до суду разом з висновком експерта, з якого убачається, що відповідь на кілька питань надати не видалося можливим; ухвалою суду від 28.08.2019 у справі призначена технічна експертиза документів, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса, провадження у справі на час проведення експертизи зупинене, 27.05.2021 матеріали цивільної справи повернуті до суду; ухвалою від 02.08.2021 суд призначив додаткову технічну експертизу документів, проведення якої доручив експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, провадження у справі на час проведення експертизи зупинив, 21.12.2021 до суду надійшло повідомлення директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України О. Рувіна про залишення ухвали суду без виконання, у зв`язку з невиконанням клопотання експертів від 14.12.2021 про надання додаткових документів, а також у зв`язку з не погодженням умов проведення експертизи та не проведенням оплати за експертизу, усі матеріали справи повернуті до суду. У судовому засіданні позивач-1 (відповідач-2) та її представник свій позов підтримали, з підстав викладених у позовній заяві та просили його задовольнити, проти позову [PERSON] заперечили з наведених у відзиві підстав. Позивач [PERSON] пояснила, що в період часу 2008-2010 років вона побачила оголошення на місцевому телебаченні Контакт про те, що [PERSON] надає бажаючим кімнати в гуртожитку, а оскільки вона не мала власного житла, звернулася до керівництва Нафторозвідки та комендант дала їй ордер, вона приписалася та перевезла до гуртожитку речі, в кімнату №1. В сусідній кімнаті проживала [PERSON] , яка їй заважала, оскільки до неї постійно приходили відвідувачі замовники, бо [PERSON] займалася пошиттям одягу, а також в кімнаті не було опалення, у зв`язку з чим вона не могла проживати в приміщенні. Через деякий час вона звернулася до БТІ щоб приватизувати кімнату, але оскільки були розбіжності в площі, змушена була звернутися до суду, після чого отримала свідоцтво про право власності на квартиру. Також повідомила, що прописалася 12.05.2000 року та проживала в кімнаті в теплу пору року, в 2016 році виїхала бо з`явився [PERSON] , який претендував на зайняте нею житло, їй видали два ордери, один на кімнату, інший на квартиру. Представники пояснили, що [PERSON] в 2010 році поселилася в гуртожиток, їй було надано ордер. [PERSON] має документи органу приватизації, реєстрацію місця проживання, отримала свідоцтво про право власності на квартиру, а тому правомірно проживає з дітьми у спірній квартирі, натомість доказів того, що [PERSON] був заселений в квартиру немає, в 2010 році такої квартири не було. Перевірити достовірність ордеру на ім`я [PERSON] можливості немає, оскільки відсутній оригінал, відповідач у спірному помешканні не проживав та не зареєстрований. Крім того, представник позивача [PERSON] наполягала на задоволенні позову з тих підстав, що на 2013 рік ні [PERSON] ні [PERSON] не набули права власності на кімнату в гуртожитку, [PERSON] перебувала на квартирній черзі та мала право на житло, а тому після 2013 року [PERSON] набула право власності на квартиру, а саме отримала ордер та протягом 30 днів зареєструвала своє місце проживання, як це передбачено постановою Верховної Ради 1992 року, а тому набула право на квартиру, також позивачка уклала договори на надання житлово-комунальних послуг, натомість [PERSON] не зареєстрував місце проживання та його права є ілюзорними. Відповідач в 2016 році самовільно вселився в квартиру Відповідач-1 (позивач-2) [PERSON] та його представник свій позов підтримали, проти позову [PERSON] заперечили з підстав викладених у відзиві, пояснивши, що [PERSON] 03.01.2006 року звернувся із заявою про надання житла за місцем роботи - Карлівської газонафторозвідувальної експедиції глибокого буріння. 05.01.2006 року йому виділено квартиру в гуртожитку, цього ж дня йому видано ордер на квартиру 49 кв.м., він вселяється в квартиру, живе та працює у вказаній організації. Натомість у квітні 2010 року [PERSON] отримує ордер на кімнату в гуртожитку, а через деякий час отримує ще один ордер на кімнату іншої площі та реєструє місце проживання, але не знає в яку кімнату їй вселитися, а тому позивається до [PERSON] та просить вселити її в іншу кімнату, але суд відмовляє у вселенні. 03.12.2013 року Карлівська міська рада прийняла в комунальну власність будинок по [ADDRESS] , а в 2015 році [PERSON] звертається до суду з позовом про зобов`язання видати ордер на квартиру площею 52 кв.м. та на підставі рішення суду 29.10.2015 року [PERSON] видано ордер, проте 17.02.2017 року судом вищої інстанції судове рішення скасовано. У 2017 році [PERSON] звертається до Виконавчого комітету Карлівської міської ради щодо заміни ордеру, проте 17.02.2017 року йому відмовлено оскільки у спірній квартирі зареєстрована [PERSON] [PERSON] також повідомив, що після отримання ордеру він поселився у спірній квартирі [ADDRESS] , працював вахтовим методом, а тому жив у квартирі коли не був у заїзді, за комунальні послуги сплачувала комендант, а вони здавали їй гроші, в квартирі не прописався, виїхав з квартири, коли дізнався, що житло приватизоване [PERSON] . Він дійсно був обізнаний про спір [PERSON] з [PERSON] , але оскільки [PERSON] виселяла [PERSON] , не втручався. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] , посилаючись на те, що 12.04.2016 року до органу приватизації звернулася [PERSON] та надала рішення суду, на підставі якого їй передано квартиру у власність, згідно з вимогами Порядку про приватизацію особа повинна бути зареєстрована в житлі, яке має намір приватизувати та не повинна використати право на приватизацію житла, ці вимоги [PERSON] були дотриманні, а права [PERSON] при цьому не були порушені, він не був зареєстрований у спірній квартирі. Щодо вирішення спору за позовом [PERSON] покладається на розсуду суду, при цьому пояснив, що дійсно, при зверненні [PERSON] , остання надала рішення суду, але це не було єдиною підставою для видачі свідоцтва про право власності. Представники відповідача-1 (третьої особи-2) та третьої особи-1 в судове засідання не з`явилися направили заяви про розгляд справи без їх участі, при вирішенні справи покладаються на розсуд суду (а.с. 130, 132 т.1, а.с. 122, 158, 167 т.2, а.с. 20, 33, 70, 80, 175, 177, 216, 246 т.3, ас. 26 т.4). Суд, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши надані докази, дійшов такого висновку. Судом установлено, що позивач [PERSON] поставлена на квартирний облік при міській раді у зв`язку з відсутністю житла, що підтверджується рішенням виконкому Карлівської міської ради № 85 від 19.06.2009р. (а.с. 184 т.2). В наступному, Карлівською ПГБ позивачу [PERSON] видано ордер без дати, номеру та серії за яким їй надано право на вселення 2 чоловік в кімнату [ADDRESS] розміром 24, 35 кв.м на підставі спільного рішення адміністрації, профспілкової організації Карлівської ПГБ від 12.05.2010р. Термін дійсності ордеру не зазначений (а.с. 6 т.1). Водночас в корінці до ордеру без дати, площа кімнати зазначена інша, зокрема 32 кв.м, вказано, що він виданий на підставі спільного рішення адміністрації, профспілкової організації Карлівської ПГБ від 27.04.2010р. (а.с. 186 т.2). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він до 2011 року працював начальником Експедиції глибокого буріння, експедиція мала право видавати ордери до 2009 року, [PERSON] отримав ордер в 2006 році, а саме 05.01.2006 року, вселився в квартиру [ADDRESS] , де також тимчасово проживала [PERSON] , [PERSON] жив у квартирі років п`ять, потім переїхав до м.Полтава, але залишив у квартирі речі, ордер повинен передаватися коменданту. Пам`ятає що ордер виданий [PERSON] . Також повідомив, що після 2009 року гуртожиток передали на баланс Карлівській міській раді, яка надала квартири своїм працівникам, міська рада видала відповідну довідку [PERSON] , але остання ніколи не працювала і не жила в гуртожитку, натомість гуртожиток був завжди заселений. Свідок [PERSON] показала, що вона працювала комендантом Карлівської газонафторозвідувальної експедиції глибокого буріння та видавала ордери на кімнати в гуртожитку людям, які працювали у вказаній організації, ордери видавала за вказівкою керівництва, профсоюзу, вони не обліковувалися, але вона знала де наявні вільні кімнати. Вона також видавала ордер [PERSON] на кімнату №1, яка згодом приписалася в гуртожитку, [PERSON] в гуртожитку не проживав та приписаний не був. В 2010 році проходила процедура ліквідації і ордери вона видала на руки жильцям. Свідок [PERSON] показала, що вона відповідала за гуртожиток та пам`ятає, що в гуртожитку були кімнати, не квартири. [PERSON] та [PERSON] проживали в одній квартирі там було дві кімнати та спільна кухня. Потім [PERSON] отримала ордер на іншу квартиру. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що її донька [PERSON] в 2009 році по оголошенню звернулася до підприємства Нафторозвідки, де пропонували кімнати всім бажаючим, та отримала ордер на квартиру та жила в помешканні в теплу пору року, судилася з [PERSON] , проте суд відмовив. Коли гуртожиток передали в комунальну власність, [PERSON] дали ордер на квартиру [ADDRESS] , а доньці дали ордер на квратиру №1, після чого з`явився [PERSON] , який претендує на житло, надане доньці. Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона проживають в гуртожитку та з 2008 року [PERSON] не бачили, він кілька разів приходив до [PERSON] . Свідок [PERSON] показав, що він працював з [PERSON] та бачив останнього в гуртожитку, він проживав в квартирі [ADDRESS] поряд з [PERSON] , коли він в 2007 році вселився до гуртожитку, [PERSON] там вже проживав, на даний час не проживає, в кімнаті немає умов, з [PERSON] не знайомий. Свідок [PERSON] повідомила суду, що [PERSON] з часу вселення постійно проживав в квартирі [ADDRESS] , до приватизації гроші за комунальні послуги вони здавали коменданту, яка і здійснювала платежі. [PERSON] в гуртожитку не жила, в Нафторозвідці не працювала, в 2011 році позивалася до неї про виселення з квартири [ADDRESS] , судилася за кімнату площею 32 кв.м., проте суд відмовив їй в позові, при огляді судом не було встановлено наявність такої кімнати, оскільки вона проживала в квартирі [ADDRESS] , отримала ордер в 2011 році. Також повідомила, що в 2010 році, коли в неї гостювала мама [PERSON] , до кімнати ввірвалася [PERSON] , яка показала ордер на кімнату, після чого вони звернулися до керівництва, яке їм повідомило, що [PERSON] ніхто не виселяє, дозволу профсоюз на прописку [PERSON] не давав. Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.08.2009р. видно, що позивач має доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 5 т.1), а [INFO] вона народила дочку [PERSON] , що стверджується свідоцтвом серії [NUMBER] від 11.06.2019р. (а.с. 100 т.3). Згідно з даними довідок про реєстрацію місця проживання № 3753, 3753 від 17.09.2018р. та № 3071 від 12.06.2019р., позивач з доньками зареєстровані в кімнаті №1 гуртожитку з 12.10.2010р. (а.с. 181, 182 т.2, а.с. 101 т.3). На підтвердження своїх доводів, щодо користування спірний житлом позивачем надано договір про користування електричною енергією № 1090205030 від 24.11.2016р., акти про пломбування лічильника, договір про надання комунальних послуг від 21.06.2016р., копії розрахункових книжок та дублікати квитанцій (а.с. 218-237 т.2). Крім цього, з довідки про обсяг споживання електроенергії по спірній квартирі вбачається, що в період з січня 2006 року по жовтень 2016 року електроенергія не використовувалася взагалі, а з листопада 2016 року по липень 2019 року використовувалася в розмірі 1 або 2 кВт за виключенням грудня 2016 року та січня 2017 року, коли було використано по 8 кВт, та у травні 2019 року використано 3 кВт (а.с. 219-220 т.3). За повідомленням АТ «Полтавагаз» споживачем [PERSON] з 01.01.2010р. по 01.08.2019р. було спожито газу в об`ємі 2189 куб.м, інша інформація до вказаного періоду відсутня (а.с. 242 т.3). 03.12.2013р. за рішенням сорокової сесії шостого скликання Карлівської міської ради 8-ми квартирний гуртожиток по [ADDRESS] передано безоплатно у власність територіальної громади м. Карлівка і передано на баланс Карлівського ВУЖКГ та змінено статус на житловий будинок (а.с. 8 т.1). Цього ж числа затверджено акт приймання-передачі 8-квартирного (гуртожитку) (а.с. 103-105 т.2). Згідно доповідної записки юриста Карлівського ВУЖКГ від 29.11.2013р. про обході квартир гуртожитку встановлено, що в ньому проживає 22 особи (а.с. 106 т.2), але ні прізвища позивача ні відповідача в них немає. В послідуючому, на підставі рішення № 162 від 29.10.2015р. виконкому Карлівської міської ради (а.с. 190 т.2), позивачу 02.11.2015р. видано ордер № 4450 на сім`ю з 2 чоловік на право отримання житлового приміщення площею 52, 3 кв.м, що складається з двох кімнат у кв. [ADDRESS] (а.с. 7 т.1). Документи про зміну площі житла відсутні. 19 травня 2016 року [PERSON] виготовила технічний паспорт на спірну квартиру (а.с. 203-204 т.2), а 31.05.2015р. вона та її дочка [PERSON] отримали свідоцтво про право власності на спірну квартиру загальною площею 52,3 кв.м. на підставі розпорядження відділу приватизації житла Карлівського ВУЖКГ від 26.05.2016р, але оскільки у даті видачі свідоцтва було допущено помилку, належне свідоцтво було видано 31.05.2016р., а 25.08.2016р. зареєстровано право власності (а.с. 10-12, 16-19 т.1). Даючи оцінку правомірності отримання [PERSON] ордеру № 162 від 29.10.2015р. суд зазначає наступне. Так, як свідчать матеріали справи, вказаний вище ордер, на підставі якого в послідуючому була приватизована спірна квартира, [PERSON] отримала на виконання рішення Карлівського районного суду від 12.10.2015р. до якого звернулася позовом про визнання права користування житловим приміщенням, з тих підстав, що ордер на житло їй видано на площу 24, 35 кв.м, а вона вважала, що загальна площа квартири складає 52, 3 кв.м (а.с. 23 т.1). В той час, вказане судове рішення скасоване рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 10.08.2016р., яке залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2016р. (а.с. 24-27 т.1). 29.01.2014 року на 42 сесії 6 скликання було прийнято рішення «Про створення приватизаційного органу при Карлівському ВУЖКГ» (а.с. 85-96 т.3). Крім цього, [PERSON] у 2011 році зверталася до Карлівського районного суду з позовом про вселення в кімнату № [NUMBER] площею 32 кв.м по [ADDRESS] та просила усунути перешкоди [PERSON] , яка нібито проживала в цій кімнаті, в користуванні житловим приміщення, але рішенням від 09.11.2011р. у задоволенні позову було відмовлено (а.с. 25 т.2). Водночас в резолютивній частині рішення № 162 виконкому Карлівської міської ради від 29.10.2015р. вказана єдина підстава для видачі ордера [PERSON] рішення Карлівського районного суду від 12.10.2015р. (а.с. 190 т.2). Відповідно до ч.1 ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Отже, враховуючи те, що Карлівською міською радою 02.11.2015р. видано ордер [PERSON] виключно на підставі рішення Карлівського районного суду від 12.10.2015р., яке в наступному було скасоване, вказаний ордер позивача подала до відділу приватизації, а відтак суд вважає, що спірна квартира вибула з володіння власника - територіальної громади м. Карлівка поза її волею. Доводи Карлівського ВУЖКГ, на балансі якого перебуває колишній будинок гуртожитку, про відсутність спору у набутті [PERSON] права власності на спірну квартиру та дотримання процедури приватизації суд відкидає, оскільки окрім наведених доводів вище, суд враховує, що однією з підстав для звернення Мороз до суду був лист Карлівської міської ради № 02-21/1050 від 21.09.2015р. в якому позивачу рекомендовано звернутися до суду з приводу вирішення житлових питань, що вбачається зі змісту рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10.08.2016р. (а.с. 24-25 т.1). Крім цього, зі змісту рішень суду вбачається, що [PERSON] не формально підтверджувала право користування спірним приміщенням, а фактично просила визнати право користування на площу майже удвічі більшу, ніж зазначено у первинному ордері та корінці до нього. За таких обставин, суд приходить до висновку, про неправомірність набуття [PERSON] та її донькою у власність спірного житла, а відтак розпорядження відділу приватизації та свідоцтво про право власності підлягають скасуванню. Вказаний висновок ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у справі № 522/2202/15-ц від 05.12.2018р. Даючи оцінку доводам позивача [PERSON] в частині усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні спірною квартирою, шляхом виселення [PERSON] , без надання іншого житла, суд зазначає наступне. Так, з наданих відповідачем [PERSON] документів на підтвердження своїх позовних вимог та заперечень щодо позову [PERSON] вбачається, що він дійсно за листом Карлівської НГРЕГБ від 04.06.2002р. був направлений на стаціонарне навчання до Полтавського нафтового геологорозвідувального технікуму (а.с. 74 т.1, а.с. 12 т.2), після закінчення якого за його заявою від 03.01.2006р. (а.с. 75 т.1, а.с.11 т.2), прийнято рішення виділення йому 2-кімнатної квартири площею 49, 2 кв.м [ADDRESS] , що підтверджується протоколом адміністрації і профспілкового комітету № 1 від 05.01.2006р. (а.с. 78 т.1, а.с. 14 т.2). На виконання вказаного рішення [PERSON] видано ордер № 1 без дати та печатки на право зайняття сім`єю з 1 чоловіка кімнати [ADDRESS] площею 49, 2 кв.м (а.с. 80 т.1, а.с. 15 т.2). Згідно довідки ДП «Полтаванафтогазгеологія» НАК «Надра України» від 06.11.2014р. № 01-14/318, [PERSON] з 17.08.2005р. по 04.12.2007р. працював помічником бурильника Карлівської НГРЕГБ (а.с. 76 т.1), що також підтверджується копією його трудової книжки (а.с. 54 т.4). За повідомленням НАК «Надра України» 13.10.2011р. на адресу [PERSON] та повідомленням голови профспілкового комітету Карлівської ЕГБ від 20.04.2016р. на ім`я [PERSON] в період з 01.04.2010р. по 13.10.2011р. та після 05.01.2006р. по 20.04.2016р. дозволи та ордера на поселення інших громадян в гуртожиток не надавалися (а.с. 77, 81 т.1, а.с. 16 т.2). За повідомленням НАК «Надра України» від 15.08.2019 року, до моменту передачі в комунальну власність Карлівської міської ради гуртожиток, який розташований за адресою: [ADDRESS] , не увійшов до статутного капіталу Компанії та відповідно до Закону України «Про управління об`єктами державної власності» був об`єктом управління державної власності (а.с. 231 т.3). Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (в редакції на час приватизації [PERSON] квартири в гуртожитку) умовами реалізації мешканцями гуртожитків конституційного права на житло, зокрема, одержання мешканцем гуртожитку права на приватизацію кімнати в гуртожитку, є 1) відсутність власного житла; 2) реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах та фактичне проживання у ньому. Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається Житловим кодексом УРСР та іншими актами законодавства. Згідно ч. 2 ст. 128 ЖК УРСР (в редакції на час приватизації [PERSON] квартири в гуртожитку), жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Статтею 129\~цього Кодексу передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу. Згідно з пунктом 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради\~міністрів УРСР\~від 03\~червня 1986\~року №\~208 (далі - Примірне положення), яке було чинним на час вселення сторін у гуртожиток, гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Відповідно до пункту 9 і пункту 10 Примірного положення жила площа у гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації надає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Аналіз указаних вище правових норм дає підстави для висновку, що вселення у гуртожиток і користування жилим приміщенням у гуртожитку відбувається на законних підставах у разі проведення вселення на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету підприємства, з отриманням спеціального ордера, виданого на підставі зазначеного рішення. Як передбачено частиною третьою статті 58\~ЖК УРСР форма ордера встановлюється радою Міністрів Української РСР. Згідно з додатком до Примірного положення у спеціальному ордері, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі спільного рішення про надання жилої площі у гуртожитку, зазначаються: дата видачі ордера; найменування населеного пункту, а також підприємства, установи, організації, яким належить гуртожиток; номер і серія ордера; прізвище, ім`я, по батькові особи, яка\~\~отримує жилу площу у гуртожитку, місце її роботи або навчання; адреса місцезнаходження гуртожитку; номер корпусу і кімнати; рішення на підставі якого видано ордер; склад сім`ї особи, яка отримує жилу площу у гуртожитку. Ордер підписується керівником підприємства, установи, організації та скріплюється відбитком печатки. Як видно з матеріалів справи, ордери видані як на ім`я позивачки (первинний) та відповідача не містять необхідних реквізитів, зокрема: дату їх видачі та термін дійсності, серія в обох ордерах та номер в ордері на ім`я [PERSON] , місце роботи [PERSON] . Крім цього, хоча в ордерах на ім`я кожної сторони вказана кімната № [NUMBER] , але існують певні суперечності, оскільки площа в ордері Мороз вказана 24, 35 кв.м., а в ордері Лазуровича 49, 2 кв.м. Водночас, позивачу [PERSON] також виданий корінець до ордера в якому взагалі площа вказана 32 кв.м, що вказує на наявність суперечностей не тільки в цій частині, а й в частині наявності спільного рішення адміністрації та профспілкової організації, оскільки в ордері вказано рішення від 12.05.2010р., а в корінці до ордера 27.04.2010р. Відповідно до статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно із частиною четвертою статті 9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК України. Статтею 71\~ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72\~ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Спірна квартира мала статус гуртожитку до грудня 2013 року, а тому питання користування житловою площею у даному гуртожитку робітниками, яким ця житлова площа була надана, перебувало у виключній компетенції Карлівської нафтогазорозвідувальної експедиції глибокого буріння, яка ніколи не порушувала питання про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловою площею у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, хоча позивач з донькою мають реєстрацію за спірною адресою, але питання сторонами про недійсність ордерів не ставилося, а відтак, суд позбавлений можливості у даному провадженні вирішити питання про правомірність отримання сторонами ордерів, а відтак і надання переваги будь-кому з них на вказану квартиру, а відтак вимога про виселення відповідача з квартири є передчасною, а відтак задоволенню не підлягає. Згідно актів обстеження № 451 від 15.04.2016р., № 2774 від 28.11.2017р. та № 564 від 06.11.2014р. [PERSON] фактично проживає в колишньому гуртожитку в [ADDRESS] з дня вселення 05.01.2006р., що підтвердили мешканці будинку [PERSON] та [PERSON] . Інші особи не проживали та не проживають (а.с. 82, 83 т.1, а.с. 18-20 т.2). Разом з тим, згідно рішення першої сесії Карлівської міської ради сьомого скликання від 04.12.2015р. про закріплення депутатів у виборчих округах, вбачається, що [PERSON] , яка склала вищевказані акти закріплена за селищем [PERSON] (а.с. 209-210 т.2), а відтак видається сумнівним наявність у неї повноважень на складення актів в [ADDRESS] , де депутатом закріплений [PERSON] . Крім того, рішенням 43 позачергової сесії 6 скликання Карлівської міської ради від 24.02.2014 року депутатам надано повноваження на складання актів матеріально-побутового обстеження мешканців територіальної громади (а.с. 133 т.3). На заяву [PERSON] до Карлівського ВУЖКГ від 16.03.2016р. про укладення договору оренди жила було відмовлено, оскільки приміщення рахується за іншим заявником (а.с. 108, 109 т.2), як і на його заяву до Карлівської міської ради від 03.02.2017р. про заміну ордера на квартиру з тих підстав, що він одружився, також було відмовлено з підстав наявності свідоцтва про право власності на спірне житло [PERSON] та [PERSON] (а.с. 84, 85 т.1, а.с. 22, 24 т.2). Згідно довідки № 41-01/4-450 від 04.06.2018р. Ощадбанку станом на 04.06.2018р. [PERSON] брав участь у приватизації та отримував житловий чек (а.с. 140 т.1), але відповідно Інформації з Державного реєстру … № 147717034 від 03.12.2018р. він житла у власності не має (а.с. 115 т.3). З наданого ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» свідоцтва про право власності на житло від 16.10.1998р. видно, що воно видане органом приватизації Карлівською експедицією глибокого буріння по [ADDRESS] на праві приватної власності [PERSON] та 4 членам його сім`ї, в т.ч. [PERSON] (а.с. 180-181 т.3). За довідкою Карлівського ВУЖКГ № 350 від 12.09.2018р. станом на 10.09.2018р. [PERSON] в колишньому гуртожитку серед споживачів житлово-комунальних послуг відсутній, і з 01.09.2009р. вказаними послугами не користувався, а з 01.06.2016р. по квартирі [ADDRESS] відкрито особовий рахунок на ім`я [PERSON] по якому щомісяця здійснюються нарахування (а.с. 107 т.2). Листом від 20.05.2016р. за № 220 після розгляду заяви від 09.04.2016р. [PERSON] було роз`яснено право на приватизацію квартири та наданні відповідних документів (а.с. 110, 213 т.2). Щодо доводів представників позивача-1 (відповідача-2) щодо того, що права [PERSON] не порушені та належним позивачем могла би бути Карлівська міська рада, суд уважає що позивач-2 (відповідач-1) є належним позивачем з огляду на те, що він також претендує на спірну квартиру та водночас судом не розглядалося питання недійсності ордерів, що видані сторонам. Щодо пропуску [PERSON] строку позовної давності, за матеріалами справи убачається, що останній дізнався проте, що [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру у 2017 році та звернувся до суду за захистом своїх прав, до участі в цивільних справах за позовом [PERSON] [PERSON] залучений не був. Щодо доводів представників позивача-1 (відповідача-2) про необхідність прийняти до уваги висновок спеціаліста ВП «Центр Експертиз та оцінки» ПП «Консалтинг Експерт Груп «Диктум-Фактум» від 14.11.2019 за №24 (а.с.105-114 т.4), яким установлено що підпис начальника НГРЕ [PERSON] в ордері на ім`я [PERSON] , належить не [PERSON] , а іншій особі, суд відхиляє як доказ вказаний висновок спеціаліста та зазначає, що висновок експерта є засобом доказування, на підставі якого можуть встановлюватися фактичні дані щодо наявності чи відсутності обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для справи (докази). Саме тому найбільш важливим у контексті нашого дослідження є закріплення висновку експерта у переліку засобів доказування, а тому необхідність його участі у справі є зрозумілою і фактично результати його діяльності формують доказову базу особи, яка клопоче про проведення експертизи або долучення такого висновку до справи. Самі ж висновки спеціаліста під час розгляду справи не відносяться до переліку засобів доказування, хоча положення, що закріплюють такий процесуальний документ та регулюють порядок його подальшого застосування, практично спростовують такий підхід законодавця до доказового матеріалу. Незважаючи на широке трактування частиною першою ст.74\~ЦПК України осіб, які можуть бути спеціалістами, зокрема формулювання щодо можливості надання останніми консультацій під час вчинення процесуальних дій з питань, що потребують відповідних спеціальних знань і навичок, частина друга вказаної статті вже встановлює чіткі обмеження у його компетенції. Так, спеціаліст може бути залучений до участі у цивільному процесі лише для надання безпосередньо технічної допомоги (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо) під час вчинення процесуальних дій. Як бачимо із зазначених уточнень, всі дії цих осіб зводяться лише до надання допомоги технічного характеру в рамках проведення певних дій судом. Відповідно до ст. ст. 12, 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, суд доходить висновку про те, що позов [PERSON] потрібно задоовльнити в повному обсязі, а у задоволенні позову [PERSON] - відмовити. \~ \~ \~ \~Згідно з вимогами ст.141 ЦПК України, оскільки позов [PERSON] задоволений, потрібно стягнути з [PERSON] , Карлівського виробничого управління житлово-комунального господарства на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 640,00 грн., з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved