Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача та просила стягнути заборгованість за договором позики, а також проценти відповідно до ст.625 ЦК України. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 11 травня 2019 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого вона передала, а [PERSON] отримала грошову суму у гривнях, що еквівалентно 3710,00 доларів США, строком до 11 травня 2020 року без нарахування процентів за користування позикою. Відповідач кошти не повернула, її досудова вимога не отримана відповідачем. З урахуванням викладеного позивач просить стягнути з відповідачки на її користь борг за договором позики в сумі 3710,00 доларів США, а також проценти відповідно до ст.625 ЦК України розмір яких визначений умовами договору як 1% від суми позики за кожен день прострочення та які позивач заявила в сумі 1790,00 доларів США. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2022 року було відкрите спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Відповідач у визначений ухвалою суду строк ні відзиву на позов, ні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не подав. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного. Судом установлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов`язань. Судом установлено, що 11 травня 2019 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В. Б., зареєстрований в реєстрі за №3344. Відповідно до умов договору позивач передала у власність відповідачеві на власні особисті потреби суму в гривнях, що еквівалентна 3710,00 доларів США, строком до 11 травня 2020 року без нарахування процентів за користування позикою. Відповідно до пункту 2 цього договору, зазначена вище сума грошей отримана позичальником від позикодавця повністю до оформлення цього договору. Згідно пункту 3 договору, повернення грошей має відбуватися в [ADDRESS] в день фактичного повернення грошових коштів в повному обсязі, тобто 11 травня 2020 року. Повернення коштів має відбутися щомісячно рівними частинами в сумі гривнях, що еквівалентна 310 доларів США кожного 15 числа поточного місяця, до остаточного розрахунку в повному обсязі до 11 травня 2020 року. Дострокове повернення коштів припустиме. Згідно пункту 4 вказаного договору, у випадку коли позичальник не повернув суму позику в строк він зобов`язаний сплатити суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення, а також один процент від суми позики за кожен день прострочення. Відповідно до пункту 5 договору, позикодавець зобов`язаний підтвердити прийняття виконання вищевказаного зобов`язання позичальником шляхом видачі позичальнику розписки в отриманні виконання. У разі відмови позикодавця повернути борговий документ або видати розписку позичальник має право затримати виконання зобов`язання. Отже сторони, уклавши договір, погодили умови, порядок виконання зобов`язань, строк позики та досягли згоди з усіх істотних умов договору. Доказів про те, що вказаний договір визнаний недійсним або ж є неукладеним матеріали справи не містять. Кошти надані позикодавцем, про що свідчать умови договору. Позичальник свої зобов`язання належними чином за вказаним договором не виконала, сума позики до цього часу повернута, доказів протилежного матеріали справи не містять та відповідач їх не надала, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути борг за договором позики від 11 травня 2019 року. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно пункту 1\~\~договору позики, позикодавець передав у власність позичальнику на безпроцентній основі грошові кошти в гривнях, що еквівалентно 3710,00 доларів США. Отже згідно з умовами цього договору, грошові зобов`язання позичальника виражені в національній валюті України - гривні з визначенням грошового еквівалента - долара США. З тексту договору слідує, що гроші були отримані у гривні. Позивач, звертаючись до суду, просить стягнути з відповідача борг в сумі 3710, 00 доларів США. Однак, суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Тобто виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це в договорі. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідна правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема в постановах від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18) та від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц (провадження № 61-11515св19). Суд зважає, що сторони уклали позику в гривні, відповідачем отримана сума коштів у позику в гривні, договір не передбачає виконання зобов`язання в іншій валюті, отримана сума не повернута і до цього часу, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути борг за договором позики саме в гривні. Однак, зважаючи, що умови договору визначали зобов`язання з урахуванням еквівалента іноземної валюти (долара США), тоді сума, яка підлягає поверненню визначається з урахуванням офіційного курсу НБУ, встановленого для валюти на день платежу, в даному випадку на день ухвалення рішення. Офіційний курс\~Національного банку\~України за\~1\~долар США\~станом 03\~листопада 2022\~року становить\~36,5686 гривень,\~а тому\~сума боргу,\~яка підлягає\~стягненню з\~відповідача,\~становить 135\~669,51 грн (3710,00 доларів США х 36,5686). Щодо посилання позивача на висновок Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі 3296/10217/15-ц, то наразі в цій постанові суд, застосовуючи положення ст.533 ЦК України, дійшов висновку про правомірність стягнення суми боргу відповідно до умов договору та положень цієї норми, еквівалентної іноземній валюті в межах позовних вимог, а не стягнення боргу в іноземній валюті, як про те вказує позивач. Отже, зважаючи, що відповідачем не виконане зобов`язання щодо сплати заборгованості за позикою від 11 травня 2019 року, чим порушені права позивача, тому таке порушення підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення з відповідача на користь позивача основної суми боргу в сумі 135\~669,51 грн. Щодо стягнення процентів за прострочення грошового зобов`язання, то суд відмічає, що відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п.4 договору у випадку коли позичальник не повернув суму позику в строк він зобов`язаний сплатити суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення, а також один процент від суми позики за кожен день прострочення. Тобто умовами договору передбачений розмір відсотків. Зі змісту позовних вимог слідує, що позивач просить стягнути на її користь проценти визначені умовами договору, вказуючи, що період прострочення становить з 11 травня 2020 року до 15 вересня 2022 року (949 днів), та сума процентів складатиме 35\~204,66 доларів США, але з урахування свого права визначити зміст своїх вимог, визначила та просила стягнути їх в сумі 1790,00 доларів США. Однак, слід зазначити, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних або інший розмір,який визначений договором має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, та Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних (чи інший розмір, визначений договором) визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такий правовий висновок, викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц. Відтак, з урахуванням визначення у договорі розміру процентів та наявності простроченого зобов`язання визначеного в гривні, сума процентів розраховуватиметься як добуток суми боргу, визначеного в гривні, кількості днів прострочення, які вираховуються із дня, наступного за днем, передбаченим для його виконання та розміру процентів. Визначення ж позивачем суми процентів в іноземній валюті з урахування боргу в іноземній валюті не відповідає положенням ст.625 ЦК України, а також умовам договору. Розрахунку же вказаних процентів в гривневому еквіваленті матеріали справи не містять. Також при\~визначені суми\~заборгованості по\~процентам,\~визначеним відповідно\~до ст.625\~ЦК України\~слід враховувати,\~що відповідно\~до п.18\~Прикінцевих та\~Перехідних положень\~ЦК України\~у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Воєнний стан в Україні введений з 24 лютого 2022 року. Тобто нарахування процентів, визначених ст.625 ЦК України, в період воєнного стану є безпідставним. З урахуванням викладеного суд не вбачає підстав для задоволення вимоги в частині стягнення з відповідача процентів в іноземній валюті. Відповідно до положень ч.1, п.п.1,4 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 1356,70 грн судового збору, що є пропорційним розміру задоволеної частини позовних вимог. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, то їх розподіл здійснюватиметься з урахуванням заяви представника позивача відповідно до положень ст.142 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial