Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-02 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, яка обґрунтована тим, що 20 грудня 2021 року Донецьким окружним адміністративним судом прийнято рішення по справі №200/5456/21, яким визнано протиправним та скасовано рішення Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області №2247 від 14 квітня 2021 року про відмову в призначенні пенсії [PERSON] , зобов`язано повторно розглянути заяву [PERSON] від 06 квітня 2021 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах на підставі п. «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Рішення Донецького окружного адміністративного суду набуло законної сили, видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. У зв`язку з тим, що Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, правонаступником якого є відповідач, всупереч вимогам законодавства допустило прийняття незаконного рішення, позивачу довелось звертатись до судових та інших державних органів для захисту своїх прав. Протиправні дії відповідача призвели до того, що позивачу не було призначено пенсію за віком на пільгових умовах, тобто органом державної влади порушено гарантовані Конституцією України та законами України право на соціальний захист, право на достатній життєвий рівень для себе, що включає достатнє харчування, одяг, житло, право на державне пенсійне забезпечення, право на мирне володіння майном. У зв`язку з порушенням відповідачем її прав, позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які виражаються у відчутті тривоги, розпачу, стресу, пов`язаного з тим, що вона, маючи достатній пільговий стаж та необхідний вік для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, була позбавлена можливості отримувати забезпечену та гарантовану державою пенсію на протязі тривалого часу, а саме, більше року. Протиправними діями відповідача були порушені її звичайні життєві зв`язки, оскільки вона вимушена була звертатися за консультаціями до юристів, а потім до судових органів та до виконавчої служби за захистом своїх прав, тобто, докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав. Весь цей період позивач відчуває постійний стрес, напругу, пригнічення, розчарування в існуючій системі соціального та пенсійного захисту, оскільки вона працювала на шкідливому виробництві, та відчуває знехтування з боку держави в особі органу пенсійного фонду. На теперішній час позивач продовжує відчувати моральні страждання, пригнічення та розчарування, оскільки її порушені права не поновлені, пенсія їй не призначена, пенсійні виплати вона досі не отримує та у зв`язку із захистом своїх прав несе додаткові витрати. Оскільки відповідач протиправно належно не виконав покладених на нього повноважень, це порушило її майновий інтерес у розмірі пенсійних сум за період з 06 квітня 2021 року по теперішній час (більше 32\~000 грн.), які позивач не отримала вчасно з вини відповідача. Ця сума є для позивача значною шкодою, зважаючи на те, що вона проживає в зоні проведення активних бойових дій. З урахуванням того, що відповідачем у результаті протиправної поведінки порушені гарантовані Конституцією України, законами України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, її права: 1) право на соціальний захист (ст.46 Конституції України); 2) право на достатній життєвий рівень для себе, що включає достатнє харчування, одяг, житло (ст.48 Конституції України); 3) право на державне пенсійне забезпечення (ЗУ «Про пенсійне забезпечення»); 4) право мирно володіти своїм майном (ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод), то розмір відшкодування за кожне порушене право людини і громадянина, яке було гарантоване державою, але порушене органом державної влади, позивач оцінює у розмірі гарантованої державою мінімальної заробітної плати, яка встановлена ЗУ «Про державний бюджет на 2022 рік» (6500 грн.). Отже, розмір моральної шкоди, якого вона зазнала, позивач оцінює у 26\~000 грн. (6500 грн. х 4 порушених права). В зв`язку з викладеним, просить відшкодувати їй моральну шкоду, завдану протиправним рішенням Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області №2247 від 14 квітня 2021 року про відмову в призначенні пенсії та стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на свою користь 26\~000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, як справа незначної складності, враховуючи, що ціна позову в цій справі не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України відповідачем подано не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також з метою дотримання розумних строків її розгляду суд вважає за можливе справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності заперечень проти такого розгляду справи з боку сторін, що відповідає вимогам ст.279 ЦПК України. Позивач\~\~ [PERSON] до судового засідання не з`явилася, надали суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та слухати справу без її участі. Представник відповідача Головного Управління пенсійного фонду України в Донецькій області повідомлений належним чином про дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явився. Суд звертає увагу на те, що позов надійшов до суду в червні 2022 року, після чого відповідач неодноразово повідомлявся про дати розгляду справи, відзиву не надав. На дату слухання справи а саме, 10.10.2022 року секретарем судового засідання вкотре було надіслано повідомлення на офіційну електронну адресу відповідача, про що в матеріалах справи містяться відмітки про виклик до суду. Незважаючи на це, на дату розгляду справи, відповідач не надав заяв про розгляд справи без участі, про відкладення розгляду справи та інше. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. З огляду на викладене, оскільки представник відповідача, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце судового засідання не з`явився у судове засідання без повідомлення причин неявки, відзив не надав, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Ухвалою суду від 03 листопада 2022 року вирішено розглядати справу у заочному порядку. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. 20 грудня 2021 року Донецьким окружним адміністративним окружним судом ухвалено рішення №200/5456/21 за позовом [PERSON] до ГУ ПФУ в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, за яким позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області №2247 від 14 квітня 2021 року про відмову в призначенні пенсії [PERSON] . Зобов`язано ГУ ПФУ в Донецькій області повторно розглянути заяву [PERSON] від 06 квітня 2021 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах на підставі пункту «б» статті 13\~Закону України\~від 05\~листопада 1991\~року №\~1788-ХІІ\~«Про пенсійне\~забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону\~України від\~02\~березня 2015\~року №\~213-VІІІ\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України\~щодо пенсійного\~забезпечення» із зарахуванням до пільгового стажу за Списком №2 періодів роботи з 26 березня 2001 року по 26 жовтня 2004 року, з 18 грудня 2006 року по 22 грудня 2010 року, з 14 грудня 2012 року по 13 грудня 2017 року з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні. 24 лютого 2022 року постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №200/5456/21 від 09 лютого 2022 року про зобов`язання ГУ ПФУ в Донецькій області повторно розглянути заяву [PERSON] від 06 квітня 2021 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах на підставі п. «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення із зарахуванням до пільгового стажу за Списком №2 періодів роботи з 26 березня 2001 року по 26 жовтня 2004 року, з 18 грудня 2006 року по 22 грудня 2010 року, з 14 грудня 2012 року по 13 грудня 2017 року з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні. Згідно зі статтями 15, 16\~ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до положень статті 19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55\~Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56\~Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. За змістом статті 1173\~ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України). Відповідно до статті 23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачеві посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумарність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що "застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування". У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що "згідно зі статтею 19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56\~Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167\~ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення." Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2021 року, справа № 227/2918/19, порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного урядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Суд приймає до уваги той факт, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року (справа № 200/5456/21) визнано протиправним та скасовано рішення Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області №2247 від 14 квітня 2021 року про відмову в призначенні пенсії [PERSON] , зобов`язано повторно розглянути заяву [PERSON] від 06 квітня 2021 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах на підставі п. «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення компенсації моральної шкоди, завданої [PERSON] , оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що за рішенням відповідача позивачу протиправно відмовлено у призначенні пенсії, на яку позивач має право. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду викладеній в Постанові від 27 травня 2020 року у справі № 554/8204\\16-ц провадження № 61-527 св 19. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Статтею 46\~Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Статтею 56\~Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених\~законом\~і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Згідно ч. 1ст.107 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»\~Пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим\~Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом. Пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280 визначено, що Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Відповідно до ч. 2 ст.\~72\~Закону України\~«Про загальнообов`язкове\~державне пенсійне\~страхування» кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Статтею 73\~цього Закону визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, і встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Відповідно до ч. 1ст.\~25\~Бюджетного кодексу\~України державне казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення). Частиною 2ст.\~6\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до\~закону\~мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845(далі - Порядок). Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц вказано, що відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення. В постанові Верховного Суду від 09 лютого 2021 року по справі № 425/793/19 вказано, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені та які завдали особі моральної шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Окрім наведеного вище при ухваленні рішення суд зазначає, що саме по собі ухвалення судом рішення на користь позивача не може компенсувати йому немайнових втрат, оскільки позивач був змушений звертатися до суду, очікувати позитивного рішення на свою користь, а станом на теперішній час позивач вже протягом тривалого часу очікує фактичного виконання рішення. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.3,19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. В даному випадку такі негативні емоції з урахуванням їх тривалості та розміру невиплаченої пенсії, призвели до моральних страждань позивача. На переконання суду, наведене є достатніми доказами того, що позивачу було завдано моральної шкоди. Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалість часу її заподіяння, вартість майна, якого відповідач позбавив позивача внаслідок тривалої бездіяльності, суд вважає обґрунтованим розмір моральної шкоди у сумі 10000 грн. Такий розмір моральної шкоди відповідає характеру правопорушення, яке вчинено органом державної влади, його тривалості, вимогам розумності і справедливості. Натомість, заявлена позивачем до стягнення сума моральної шкоди в розмірі 26\~000 грн., на думку суду, є завищеною та недостатньо обґрунтована відповідними розрахунками чи міркуваннями, з яких виходив позивач під час визначення розміру шкоди. Разом з тим, суд зазначає, що відшкодування, у разі визнання судом незаконними дій чи рішень будь-якого органу державної влади, повинно здійснюватися за рахунок держави, а саме за рахунок коштів Державного бюджету України. Законом України\~«Про загальнообов`язкове\~державне пенсійне\~страхування» не передбачено відшкодування моральної шкоди, проте встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що не має законодавчих та інших правових підстав щодо виплати з коштів Пенсійного фонду України будь-яких відшкодувань моральної шкоди, так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі. Отже, шкода, завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження№ 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року\~у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22),\~від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова\~№ 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі\~№ 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) (пункт 44)). У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада\~2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Згідно з пунктом 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження№ 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)).У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)). Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі№ 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)). Таким чином, участь Державної казначейської служби України в якості відповідача у цій справі не була обов`язковою. З огляду на вказане, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] , слід задовольнити частково та стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади, суму в розмірі 10000 грн. З урахуванням змісту статті 25\~Бюджетного кодексу\~України та пп. 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, стягнення з Державного бюджету України шляхом списання певної суми коштів з відповідного казначейського рахунку на користь позивача є належним та ефективним способом захисту його прав. Державна казначейська служба України чи її компетентний орган повинні самостійно визначити в межах наданих їм повноважень з якого рахунку слід списати ці кошти та який орган Казначейства має здійснити таке списання. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що згідно із п. 13 ч. 2ст.\~3\~Закону України\~«Про судовий\~збір» не справляється судовий збір за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади. Отже, судовий збір за подання подібних позовів не повинен справлятися взагалі, а тому у суду відсутні підстави для стягнення судового збору з відповідачів в дохід держави. Про наявність будь-яких інших судових витрат жоден із учасників справи не заявляв.

Outcome: partial