Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

27.07.2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що вона є одноосібною власницею квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі житло, квартира), в яку на початку лютого 2022 року з її дозволу вселився [PERSON] на тимчасове проживання терміном в 2 місяці через наявні у нього особисті проблеми. Дана домовленість була досягнутою в усній формі та будь-яких договорів з приводу найму житла між ними не укладалося. Після спливу вказаного 2-хмісячного строку, вона попросила відповідача залишити належне їй на праві приватної власності житло, однак останній відмовився виселятися. Також, як їй стало відомо, всупереч наявній між ними домовленості [PERSON] протягом усього часу проживання у квартирі не сплачував комунальні послуги. У зв`язку з цим, 02.04.2022 року в період відсутності відповідача у житлі, нею було змінено вхідні замки квартири, а всі належні відповідачу речі вона залишила на коридорі біля дверей вказаного помешкання. Не погоджуюсь з такими діями, [PERSON] почав переслідувати її та вимагати надати йому ключі від квартири. У свою чергу, 13.04.2022 року їй стало відомо, що відповідач пошкодив вхідні двері в квартиру та, проникнувши в житло, самовільно вселився без її згоди. Дані обставини позбавляють її можливості користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки [PERSON] не бажає добровільно покинути квартиру, а його проживання у житлі створюють перешкоди і позбавляють можливості в повній мірі використовувати на свій розсуд об`єкт права приватної власності. Просить суд усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні житлом шляхом виселення відповідача з квартири, а також стягнути з останнього судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, які викладені у її позовній заяві, просила позов задовольнити. Також позивачка пояснила, що квартира була придбана нею у січні 2021 року, вона не перебувала і не перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, квартира є її особистою приватною власністю. Представник позивачки позов підтримав, суду пояснив, що проживання відповідача у належній позивачці квартирі створює перешкоди у реалізації нею права власності на житло, у зв`язку з чим таке потребує захисту. Позов просив задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що спірна квартира була придбана тіткою позивачки для їх спільного проживання у ній, про що була досягнута усна домовленість між ними. Від надання будь-яких інших пояснень відмовився в порядку ст. 63 Конституцій України. У задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 29.01.2021 року позивачкою [PERSON] було набуто у приватну власність квартиру [ADDRESS] . Зазначене підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 29.01.2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Сидорук Н.Б. та зареєстрованим у реєстрі за № 21 (а.с. 8-9) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 242424067 від 29.01.2021 року (а.с. 10). У вищевказаному житлі на даний час проживає відповідач [PERSON] , що останнім в судовому засіданні не заперечувалося. Зі змісту позову [PERSON] слідує, що відповідач вселився у належне їй житлове приміщення самовільно, добровільно покинути квартиру не бажає, а його проживання у житлі створюють перешкоди і позбавляють можливості в повній мірі використовувати на свій розсуд об`єкт нерухомого майна, який перебуває у її приватній власності. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Стаття 30 Конституція України проголошує, що кожному гарантується недоторканість житла. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Таким чином, за порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 ЖК УРСР у поєднанні зі ст. 64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї. Даний правовий висновок вказаний у постанові Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 16.01.2019 року у справі № 309/2477/16-ц. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] не є та ніколи не був членом сім`ї позивачки [PERSON] , а тому, при вирішенні даного спору, підлягає застосуванню положення ст. ст. 383, 391 ЦК України, відповідно до яких остання вправі вимагати усунення будь-яких порушень свого права шляхом, яким вона вважає прийнятним. У свою чергу, між сторонами даного спору будь-яких домовленостей з приводу користування [PERSON] квартирою [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності позивачці, не існує та жодні правочини з даного приводу між останніми не укладалися. Тобто будь-які правові підстави для проживання відповідача [PERSON] у вищевказаному житлі відсутні. Як уже зазначалося, відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вказане положення матеріального закону кореспондується з приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, відповідно до якої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд може захистити лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, а відсутні такого порушення унеможливлює існування цивільного спору, що є підставою для відмови у позові. В ході розгляду справи судом достовірно встановлено, що [PERSON] без дозволу позивачки проживає у належній їй квартирі та вказане житло останній займає самовільно, про що свідчить звернення [PERSON] до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яке, в подальшому, органом досудового розслідування було кваліфіковано за ознаками ч. 1 ст. 162 КК України (а.с. 12-15). Крім того, в судовому засіданні відповідач [PERSON] , заперечуючи факт свого проживання за адресою: [ADDRESS] , назвати місце свого проживання відмовився. Таким чином, суд вважає доведеним, що проживання відповідача у належній позивачці квартирі, беззаперечно порушує її права та законні інтереси, які стосуються здійснення права користування та розпорядження своїм майном. За наведених обставин, суд приходить до висновку що позов позивачки до [PERSON] про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні житлом шляхом примусового виселення із житлового приміщення підлягає задоволенню. Крім того, суд, у відповідності до положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн. На підставі ст. ст. 15, 16, 319, 321, 391 ЦК України,

Outcome: approved