Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] . У вказаній квартирі, окрім позивача, зареєстрована її правнучка [PERSON] , [INFO] , яка не являється співвласником квартири. З 2014 року відповідач в квартирі не проживає, її особистих речей в житлі не має. Реєстрація відповідача у будинку створює для позивача суттєві перешкоди у вирішенні питання щодо оформлення субсидії та оплаті комунальних послуг, чим порушується його право вільно користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Посилаючись на вказане, просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування вищезазначеним житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглянути справу без її участі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач про день, час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялася, в тому числі і через розміщення оголошення на сайті Шосткинського міськрайонного суду Сумської області, але в судове засідання жодного разу не з`явилася, про причину своєї неявки суд не повідомила, клопотань, про розгляд справи у її відсутності не надала. Зважаючи на вказане, суд, згідно положень ст. 280 ЦПК України, ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у ній даних та доказів. Суд, дослідивши докази по справі, дійшов наступного висновку: Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . (а.с.2) З довідки, виданої старостою Ковтунівського старостинського округу вбачається, що у вказаному будинку, крім інших, зареєстрована: [PERSON] , [INFO] (а.с.5) Відповідно до Акту від 06.07.2022, складеного в присутності сусідів, [PERSON] за місцем реєстрації фактично не проживає з 2014 року. (а.с.6) Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 386, 391 ЦК України власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За приписами ст. 163 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення у випадках і у межах строків, установлених частиною 1, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою ст. 71 цього Кодексу. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. В разі поважності причин відсутності понад встановлені строки (перебування у відрядженні, у осіб які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно вимог ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В статті 156 ЖК України зазначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто, вказана норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Таким чином встановлено, що на даний час [PERSON] зареєстрована за вищевказаною адресою, однак при цьому з 2014 року в будинку не проживає, добровільно знятися з реєстрації не бажає. В результаті таких дій відповідача, порушується право власності позивача. Враховуючи встановлені у справі фактичні обставити, беручи до уваги те, що позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону і знайшли підтвердження доказами, дослідженими в судовому засіданні і оціненими в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992 грн 40 коп., від яких позивача було звільнено.

Outcome: approved