Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

06.06.2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що між позивачем та відповідачкою 26.06.2018 року зареєстровано шлю. Від шлюбу подружжя має дитину [PERSON] , [INFO] . Через різні погляди сімейне життя подружжя не склалося та 27.01.2021 року рішенням суду шлюб було розірвано. Дитина мешкає разом із батьком, всі питання щодо утримання та виховання дитини вирішуються батьком самостійно. Позивач просив позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківський прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.06.2022 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 09.08.2022 року. Ухвалою суду від 09.08.2022 року підготовче засідання закрито , справу призначено до судного розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала нотаріально посвідчену заяву з клопотанням розглядати справу без її участі, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином, надали висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на наступне. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 26.06.2018 року у Печерському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 1531. В шлюбі у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова ЄУН 638/13622/20 від 27.01.2021 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено та розірвано шлюб; позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини задоволено та визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] . Відповідно до висновку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації № 105/01-384 від 17.08.2022 року про доцільність позбавлення батьківських прав, враховуючи позиції комісії з питань захисту прав дитини від 16.08.2022 року, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважала за доцільне позбавити батьківський прав громадянку [PERSON] по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , як такої, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню, догляду та утриманню своєї дитини. Заявою відповідачки [PERSON] про визнання позову, підпис якої посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлакою О.В., за зареєстрованим в реєстрі № 1078, [PERSON] повідомлено суд, що вона не приймає участі у вихованні сина [PERSON] , у зв`язку з чим вона не заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав відносно дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За приписами ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За ст. 164 СК України мати, батько можуть бути судом позбавленні батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Постановою Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовки до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідним харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умови для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, слід розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В судовому засіданні встановлені факти, що свідчать, що відповідачка не приймає участі у вихованні дитини, свої батьківські обов`язки відносно малолітньої не виконує, не заперечує щодо її позбавлення батьківський прав, а тому позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її дитини [PERSON] підлягають задоволенню. Разом з тим, суд при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав одночасно вирішує питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно зі ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно статей 181, 191 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу батька (матері) і (або) у твердій грошовій сумі; аліменти на дитину присуджуються (за загальним правилом) за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Згідно зі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначає ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За частинами першою, другою статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дітей, визначається судом. Відповідно до ст.27 Конвенції про захист прав дитини, батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 Конвенції про захист прав дитини передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Отже, враховуючи те, що відповідачка є матір`ю малолітньої дитини, тобто, має обов`язок утримувати її до досягнення нею повноліття, є працездатною особою, визнає позовні вимоги, суд дійшов до висновку, що аліменти слід стягнути з відповідачки у розмірі 1/4 частини з усіх видів її доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.06.2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. На підставі ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. У відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до ст.141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд вважає, що в силу ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідачки на користь держави судовий збір в сумі 992,40 грн. Враховуючи викладене, на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. ст. 164, 166, 180-182, 191 Сімейного кодексу України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: approved