Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-10 00:00:00

Заявник [PERSON] угли звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України. Вказані вимоги обґрунтовує тим, що він [PERSON] угли, до зміни прізвища, імені та по батькові « [PERSON] », народився [INFO] в Кувінському районі Ферганської області РРФСР та отримував паспорт СРСР зразка 1974 року. До 24 серпня 1991 року був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням наведеного, заявник стверджує, що в силу постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» він має право оформити набуття громадянства України за територіальним походженням. З метою отримання громадянства України він звернувся до Черкаського відділу у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області з відповідними документами, де йому було повідомлено, що для оформлення громадянства України згідно вимог ст. 8 Закону України «Про громадянство України» йому необхідно надати документ, який підтверджує його постійне проживання до 24 серпня 1991 року на території України. На думку заявника, факт його постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року підтверджується рядом документів, зокрема: 1) Інформацією про реєстрацію місця проживання, виданою ЦНАП Черкаської міської ради, від 14 вересня 2022 року, згідно з якою він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у період з 29 вересня 1987 року до 09 грудня 1987 року та з 01 листопада 1989 року до 12 червня 1991 року; 2) трудовою книжкою серії [NUMBER] від 22 серпня 1987 року, відповідно до якої у період з 18 серпня 1987 року до 07 грудня 1987 року, з 09 листопада 1989 року до 13 червня 1990 року та з 20 серпня 1990 року до 17 травня 1991 року він перебував у трудових відносинах з об`єднанням «Темп», м. Черкаси; 3) свідоцтвом № 162 від 06 листопада 1987 року, зі змісту якого вбачається, що він навчався на курсах підготовки нових робочих при Черкаському ВО «Продмаш»; 4) військовим квитком серії [NUMBER] від 24 квітня 2012 року, з якого слідує, що у період з 14 грудня 1987 року до 17 жовтня 1989 року він проходив строкову військову службу та після звільнення в запас направлений до Черкаського МВК м. Черкаси. Встановлення факту постійного проживання на території України необхідне заявнику для можливості реалізувати належні йому як фізичній особі права на набуття громадянства України. З урахуванням наведеного, заявник звернувся до суду із даною заявою та просить встановити юридичний факт, а саме факт його постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво України». Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області від 29 вересня 2022 року справу прийнято до провадження та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 07 листопада 2022 року /а.с. 19-21/. 07 листопада 2022 року у зв`язку з неявкою представника заінтересованої особи проведення розгляду справи було відкладено до 11 листопада 2022 року. 11 листопада 2022 року, до початку судового засідання, від заінтересованої особи Черкаського відділу у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області через канцелярію суду надійшли письмові пояснення, у яких наведено норми чинного законодавства, наявні посилання на судову практику та на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, однак самостійної правової позиції по суті заяви не висловлено /а.с. 37-40/. У судовому засіданні, яке відбулося 11 листопада 2022 року, заявник [PERSON] угли заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, виходячи з підстав, наведених у заяві. Додатково зазначив, що у 1986 році, після закінчення школи, приїхав на територію України та навчався у м. Полтава. Після закінчення навчання, у 1987 році, переїхав з м. Полтава до м. Черкаси, де працював у Черкаському ВО «Продмаш». У подальшому був призваний на строкову військову службу до лав радянської армії, після звільнення з якої у запас працював токарем в об`єднанні «Темп», м. Черкаси. У червні-липні 1991 року виїхав з України до Республіки Узбекистан, однак періодично повертався, що було пов`язано із його діяльністю торгував речами. Із 2017-2018 року його теперішня діяльність торгівля сухофруктами тісно пов`язана з Україною. Представник заінтересованої особи Черкаського відділу у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області Дідескул А.Р. у судовому засіданні зазначила, що відділом перевірено законність перебування [PERSON] угли на території України та довідку про його місце реєстрації. За наслідками перевірки встановлено, що він законно перебував в Україні. У вирішенні питання про можливість задоволення заяви та встановлення факту постійного проживання заявника до 24 серпня 1991 року на території України поклалась на розсуд суду. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з частиною 1 статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Заслухавши пояснення заявника [PERSON] угли та представника заінтересованої особи [PERSON] , допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що [PERSON] народився [INFO] в Кувінському районі Ферганської області РРФСР. Згідно з Інформацією про реєстрацію місця проживання, виданою ЦНАП Черкаської міської ради, від 14 вересня 2022 року, [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у період з 29 вересня 1987 року до 09 грудня 1987 року та з 01 листопада 1989 року до 12 червня 1991 року /а.с. 10/. З копії трудової книжки серії [NUMBER] від 22 серпня 1987 року встановлено, що [PERSON] (рос. мовою) перебував у трудових відносинах з Черкаським ВО «Продмаш» у період з 18 серпня 1987 року до 07 грудня 1987 року та з 09 листопада 1989 року до 13 червня 1990 року, а також у трудових відносинах з об`єднанням «Темп», м. Черкаси, з 20 серпня 1990 року до 17 травня 1991 року. Із 11 жовтня 1991 року до 10 жовтня 1992 року він був працевлаштованим у Ферганському ВО «Азот», Республіка Узбекистан /а.с. 11-12/. Відповідно до копії свідоцтва № 162 від 06 листопада 1987 року, [PERSON] (рос. мовою) пройшов повний курс підготовки нових працівників при Черкаському виробничому об`єднанні «Продмаш» у період з 18 серпня 1987 року до 06 листопада 1987 року, за результатами якого йому встановлено другий тарифно-кваліфікаційний розряд за професією токар /а.с. 15/. З копії довідки про зміну прізвища, імені, по батькові № 18 від 22 серпня 2009 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , змінив ім`я та по батькові на [PERSON] угли, про що до актового запису про народження, зареєстрованого в Байналміналській к/р Кувінського району за № 562 від 04 листопада 1968 року було внесено зміни та було видано свідоцтво за номером [NUMBER] /а.с. 9/. У подальшому [PERSON] угли, [INFO] , було видано паспорт громадянина Республіки Узбекистан [NUMBER] від 01 квітня 2022 року /а.с. 7/. Із копії військового квитка серії [NUMBER] від 24 квітня 2012 року вбачається, що [PERSON] угли у період з 14 грудня 1987 року до 17 жовтня 1989 року проходив строкову військову службу та після звільнення в запас направлений до Черкаського МВК м. Черкаси /а.с. 13-14/. Крім того, за клопотанням заявника у судовому засіданні були допитані свідки. Так,\~свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що із [PERSON] угли вони познайомилися у 1989 році, обмінялися телефонами і з того часу спілкуються, перебувають у дружніх відносинах. У той час [PERSON] угли проживав у м. Черкаси. У кінці 1991 року на початку 1992 року (коли саме, точно не пам`ятає), заявник виїхав до Республіки Узбекистан і його не було до 1998 року. У двотисячних роках він знову з`явився, телефонував до нього, коли приїжджав, іноді вони зустрічалися. У 2017 році заявник переїхав «ґрунтовно». Свідок [PERSON] дала суду покази, у яких зазначила, що із [PERSON] угли вони познайомилися у кінці 1980-тих років. До 1991 року він проживав в Україні, а потім виїхав. Коли саме виїхав, не пам`ятає. Востаннє тоді вони зустрічалися у 1989 році. У 2017 році [PERSON] угли повернувся, прийшов до неї в гості. Так як вона має будинок у с. Мошни, запропонувала йому залишатися у ньому, коли він перебуває в Україні. Суд критично оцінює покази свідка [PERSON] у частині, що [PERSON] угли виїхав до Республіки Узбекистан у кінці\~1991\~року на\~початку 1992\~року, оскільки вони не узгоджуються з поясненнями заявника [PERSON] угли, наданими останнім у судовому засіданні, а також із дослідженими письмовими доказами, зокрема, із відомостями трудової книжки серії [NUMBER] від 22 серпня 1987 року, з яких вбачається, що [PERSON] (рос. мовою) із 11 жовтня 1991 року до 10 жовтня 1992 року перебував у трудових відносинах з Ферганським ВО «Азот», що знаходиться у Республіці Узбекистан. Водночас, суд зауважує, що висновок про постійне проживання заявника на території України саме станом на 24 серпня 1991 року не може ґрунтуватися лише на показах свідків, з огляду на положення частини другої статті 78 ЦПК України, яка передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Також суд не може не зазначити, що ім`я заявника, вказане в Інформації про реєстрацію місця проживання, виданій ЦНАП Черкаської міської ради, від 14 вересня 2022 року, у копії трудової книжки серії [NUMBER] від 22 серпня 1987 року та у копії свідоцтва № [NUMBER] від 06 листопада 1987 року, не збігається з його іменем, зазначеним у довідці про зміну прізвища, імені, по батькові № 18 від 22 серпня 2009 року, і є наслідком відхилення від правил міжмовного перетворення. Однак наявність цих описок не має для суду вирішального значення при ухваленні даного судового рішення. За приписами статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Частиною першою статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», № 5 від 31 березня 1995 року вказано, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У постанові від 22 серпня 2018 року в справі № 363/214/17-ц Верховний Суд зазначив, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на \~момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 19 травня 2021 року в справі № 496/818/19 (провадження № 61-8190св20). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Як уже зазначалося, для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути, зокрема, заяви про встановлення факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Отже, на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюється набуття громадянства України. Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі Порядок) встановлення належності до громадянства України стосується, зокрема, громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Пунктом 44 вказаного Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року в справі № 496/818/19 (провадження № 61-8190св20), від 24 лютого 2021 року в справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року в справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Відповідно до пункту 45 частини першої статті 4 Митного кодексу України постійне місце проживання місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом). Таке ж поняття постійного місця проживання наведено у статті 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність». Зважаючи на те, що заявник має намір встановити належність до громадянства України з підстав, визначених у Законі України «Про громадянство», суд констатує, що встановлення факту його постійного проживання за станом на 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, має для нього юридичне значення та породжує юридичні наслідки, так як встановлення вказаного факту в судовому порядку надає йому право подати заяву про набуття громадянства України. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши матеріали справи, оцінюючи кожен отриманий доказ у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, зокрема, на належність, допустимість та достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку, що заявником не надано належних та достовірних доказів на підтвердження факту свого постійного проживання на території України саме за станом на 24 серпня 1991 року. Більш того, з пояснень заявника [PERSON] угли, наданих останнім у судовому засіданні, слідує, що у червні-липні 1991 року він залишив територію України і до 24 серпня 1991 року не повертався. Відтак, заява [PERSON] углиє необґрунтованою і недоведеною, а тому не підлягає задоволенню. Згідно з частиною 7 статті 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження, судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed