Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Добробут» про визнання правочинів недійсними. \~ \~ \~ \~Свої вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем [PERSON] 20.02.2004 року було укладено шлюб, який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.09.2020 розірвано. У період шлюбу 11.01.2006 року [PERSON] , діючи в інтересах сім`ї, уклав із ТОВ «Будівельний центр «Добробут» в особі директора [PERSON] договір інвестування будівництва житлового будинку [ADDRESS] , предметом якого виступає квартира [ADDRESS] . Відповідно до умов договору виконавець ТОВ «Будівельний центр «Добробут» зобов`язується виконати будівельно-монтажні роботи за адресою: [ADDRESS] , та після закінчення будівництва і здачі будівлі в експлуатацію передати у власність предмет договору на умовах встановлених в договорі Інвестору, який зобов`язується прийняти його у свою власність та здійснювати інвестиції, згідно умов договору. Також в договорі сторони погодили вартість предмету договору у розмірі 73550 доларів США, що станом на січень 2006 року складало 371\~427,50 грн. \~ \~ \~ \~В подальшому 16.01.2009 року між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Будівельний центр «Добробут» укладено договір відступлення прав вимог за договором № 2 від 11.01.2006. \~ \~ \~ \~Пунктом 2.1 вказаного договору визначено обов`язок кредитора відшкодувати первісному кредитору усі здійснені ним витрати на виконання умов основного договору, що складають 371 427,50 грн. \~ \~ \~ \~Згідно акту приймання-передачі об`єкту інвестування від 14.01.2014 року [PERSON] на підставі договору відступлення прав вимоги за договором №2 від 11.01.2006 року прийняв у власність об`єкт інвестування квартиру [ADDRESS] за визначеною вартістю, яка складає 371427,50 грн. \~ \~ \~ \~23.03.2015 року [PERSON] передав відповідачу [PERSON] вказану квартиру в дар згідно договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. Отже, [PERSON] передав відповідачу [PERSON] квартиру після того, як згідно попередніх правочинів отримав право на неї саме [PERSON] . \~ \~ \~ \~Позивач вказує, що вона дізналася про те, що вказана квартира перебувала у власності іншої особи після звернення до суду про поділ майна подружжя, жодної усної чи письмової згоди на укладення вказаного правочину не надавала. Крім того, зі змісту договору інвестування будівництва від 11.01.2009 року вбачається, що договір про відступлення права вимоги має іншу форму та зміст, відсутні такі обов`язкові умови як права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, строк дії договору. \~ \~ \~ \~Також позивач зазначає, що у ході розгляду справи № 712/11346/20 про поділ майна подружжя вона дізналася про те, що після укладення правочину [PERSON] було вчинено ряд правочинів, які вона вважає незаконними та такими, що не були спрямовані на реальне настання наслідків та мають бути визнані недійсними. \~ \~ \~ \~Просить визнати договір відступлення прав вимоги за договором № 2 від 11.01.2006 року від 16.01.2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Добробут» та договір дарування квартири [ADDRESS] від 23.03.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. недійсними. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.10.2021 року вказану справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.12.2021 року закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] - адвокат Бабич Т.Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гнатюк А.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві відповідача [PERSON] , який надано до суду 22.07.2021 року, в якому зазначено, що із наведеними в позові обставинами не погоджується, просить в задоволенні позову відмовити, оскільки в середині 2006 року його мати захворіла на онкологічну хворобу та потребувала матеріальної допомоги на лікування, тому він був змушений відступити право вимоги за договором інвестування будівництва житлового будинку іншій особі [PERSON] , про що ними було укладено Договір про відступлення права вимоги від 16.01.2009 р, та відповідно до якого квартиру [ADDRESS] , загальною площею 150,3 кв.м, було передано у власність [PERSON] , про що свідчить акт-приймання передачі об`єкту інвестування від 14.01.2014. Позивачці були відомі вказані обставини, та в позовній заяві вона не доводить факт, що не могла дізнатися про порушення свого права. Отримані кошти були витрачені на лікування матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Пізніше спірну квартиру йому було подаровано [PERSON] . Просила застосувати строки позовної давності. \~ \~ \~ \~06.09.2021 року відповідачем [PERSON] надано до суду відзив, в якому зазначив, що в 2009 року до нього звернувся [PERSON] та просив надати йому матеріальної допомоги в зв`язку з хворобою його матері [PERSON] шляхом укладення договору про відступлення права вимоги за договором інвестування будівництва житлового будинку № 02 від 11.01.2006 р., та запропонував викупити у нього майнові права на квартиру [ADDRESS] , так як інших коштів у нього немає, оскільки він єдиний працюючий у своїй родині. В подальшому 16.01.2009 року між ним та ТОВ «Будівельний центр «Добробут» було укладено договір про відступлення права вимоги за відповідними договорами інвестування на вказану квартиру, та він зобов`язався здійснювати повне фінансування будівництва квартири. Про укладання вказаного договору позивачці було відомо, оскільки всі сплачені [PERSON] кошти в розмірі 371427,50 грн. він добросовісно повернув родині [PERSON] . Після сплати повного внеску за Договором про відступлення права вимоги від 16.01.2009 р. та закінчення будівництва, в 2014 він отримав у власність вказану квартиру, яку вирішив подарувати [PERSON] про що було складено договір дарування, оскільки в період хвороби [PERSON] просила його та його родину допомогти її сину [PERSON] , так як крім нього у [PERSON] не залишилось близьких людей. Просить відмовити позивачці в задоволенні позову. \~ \~ \~ \~ТОВ «Будівельна компанія «Добробуд» в особі директора Діденко В.Д. скеровано до суду відзив в якому просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову та зазначає, що [PERSON] звернувся до ТОВ «Будівельний центр «Добробуд» із проханням здійснити переуступку права вимоги за договором інвестування будівництва житлового будинку № 02 від 11.01.2006 року іншій особі, у зв`язку з тим, що йому терміново потрібні були кошти на лікування матері. 16.01.2009 року між [PERSON] , ТОВ «Будівельний центр «Добробут», [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги на об`єкт інвестування. 14.01.2014 року [PERSON] було передано на підставі Договору інвестування будівництва житлового будинку № 02 від 11.01.2006 р., договору про відступлення права вимоги від 16.01.2009р., Акту приймання-передачі від 14.01.2014 р. квартиру [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~14.09.2022 року представником позивача [PERSON] адвокат Крушельницька М. Р. надала до суду відповідь на відзив відповідачів [PERSON] та [PERSON] в яких зазначає, що вказані у відзивах відповідачів доводи спрямовані на введення суду в оману, з метою приховування справжньої мети правочину. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] та представник ТОВ «Будівельний центр «Добробут» в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не відомі про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд установив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 20.04.2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб у Черкаському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 195., який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.09.2020 року розірвано. 11.01.2006 року між [PERSON] та ТОВ «Будівельний центр «Добробуд» було укладено Договір інвестування будівництва житлового будинку [ADDRESS] , предметом якого виступає квартира [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.1. вказаного договору виконавець ТОВ «Будівельний центр «Добробут» зобов`язується виконати будівельно-монтажні роботи за адресою: [ADDRESS] , та після закінчення будівництва і здачі будівлі в експлуатацію передати у власність предмет договору на умовах встановлених в договорі Інвестору, який зобов`язується прийняти його у свою власність та здійснювати інвестиції, згідно умов договору. Пунктом 2.2. договору сторони погодили вартість предмету договору у розмірі 73550 доларів США, що станом на січень 2006 року складало 371\~427,50 грн. 16.01.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги на об`єкт інвестування, відповідно до якого останній набуває право вимоги за договором інвестування будівництва житлового будинку № 02 від 11.01.2006 р. Згідно акту приймання-передачі від 14.01.2014 року [PERSON] у відповідності до умов Договору інвестування № 01 від 11.01.2006 р., Договору про відступлення права вимоги від 16.01.2009 р., виконав покладені на нього обов`язки в повному обсязі та, на підставі СЕРТИФІКАТУ Серія ЧК № 16411120197, виданого інспекцією ДАБК у Черкаській області 30.12.2011 р. передав, а інвестор прийняв у власність об`єкт інвестування, а саме квартиру [ADDRESS] . В подальшому, відповідно до договору дарування квартири від 23.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В., [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позивач в позові вказує, що під час укладення між [PERSON] , ТОВ «Будівельний Центр «Добробуд» та [PERSON] договору про відступлення права вимоги від 16.01.2019 року, їй не було відомо, що квартира [ADDRESS] перебувала у володінні іншої особи, жодної усної чи письмової згоди на укладення вказаного правочину вона не надавала, крім того в договорі про відступлення права вимоги відсутні такі обов`язкові умови, як права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, строк дії договору. Вважає, що всі вказані правочини після інвестування [PERSON] у квартиру не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, та мають фіктивний характер, з метою неможливості в подальшому визнати спільну квартиру об`єктом сумісної власності. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину\~не може\~суперечити цьому\~Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Особа,\~яка вчиняє\~правочин,\~повинна мати\~необхідний обсяг\~цивільної дієздатності. Волевиявлення\~учасника правочину\~має бути\~вільним і\~відповідати його\~внутрішній волі. Правочин\~має вчинятися\~у формі,\~встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою ст. 215 ЦК України визначено, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно\~до ст.\~234\~ЦК України\~фіктивним є\~правочин,\~який вчинено\~без наміру\~створення правових\~наслідків,\~які обумовлювалися\~цим правочином. Фіктивний\~правочин визнається\~судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Таким чином, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняють фіктивний правочин, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент) укладання угоди іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину, або дійсних намірів учасників правочину. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року № 6-1873цс16. Відповідно до\~положень ст.\~60\~ЦК України майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч. 2, 3 ст. 61 ЦК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи той факт, що Договір інвестування будівництва житлового будинку № 02 від 11.01.2006 року [PERSON] було укладено під час шлюбу, тому відповідно до вказаного договору квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 65 ЦК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 3 ст. 65 ЦК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. В той же час, з оскаржуваного договору відступлення прав вимоги від 16.01.2009 року за договором № 2 від 11.01.2006 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Добробут» вбачається, що під час його укладення, [PERSON] не надавала свою згоду щодо набуття [PERSON] право вимоги за договором інвестування будівництва житлового будинку № 02 від 11.01.2006 р., а саме щодо квартири [ADDRESS] ,\~як передбачено\~ст.\~65\~ЦК України. \~ Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до ч. 1 ст 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В даному випадку суд вважає, що [PERSON] , ТОВ «Будівельний центр «Добробут» укладаючи з [PERSON] . Договір про відступлення права вимоги щодо спільного майна, а саме квартири [ADDRESS] діяли не добросовісно, зокрема, [PERSON] завідомо знав про те, що майно належить подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки, як він зазначає у своєму відзиві, а також у нотаріально посвідченій заяві від 03.09.2021 року, є хресним батьком [PERSON] . При цьому, [PERSON] при укладенні вказаного договору не отримав згоди на це другого з подружжя. Суд вважає, що позивач надала докази того, що правочин вчинений відповідачем [PERSON] , ТОВ «Будівельний центр «Добробут» та [PERSON] з порушенням норм діючого законодавства, та при їх укладенні сторонами не дотримано вимог встановлених ст. 203, 215, 234 ЦК України, та 65 СК України. Посилання відповідача [PERSON] на те, що договір про відступлення прав вимоги був укладений між ним та [PERSON] в зв`язку з хворобою його матері та необхідності коштів на лікування, суд вважає безпідставними. Як вбачається з матеріалів справи та виписки із медичної картки хворої, дата госпіталізації [PERSON] зазначено квітень-травень 2013 року., згідно виписки з медичного центру Тель-Авів, остання перебувала на обстеженні в 2012 році, договір про відступлення прав вимоги укладений між сторонами в січні 2009 року, тобто за три роки до фактичної хвороби матері відповідача. Інших доказів, які б слугували доказом необхідності укладення договору переуступки суду не надано. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати КЦС від 27.01.2020 року у справі № 761/26815/17 зазначено, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно - правова категорія, покликана не допускати, або присікати порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, або акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимими. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Дане тлумачення свідчить про те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, вчиняючи правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідач [PERSON] та відповідач [PERSON] вчинили правочин, а саме договір відступлення прав вимоги від 11.01.2009 року, а в подальшому договір дарування квартири між [PERSON] та [PERSON] , суд вважає, що вони не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними та відповідно носили характер фіктивних з метою неможливості в подальшому визнати спірну квартиру об`єктом сумісної власності подружжя. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 16.01.2009 року підлягають до задоволення. Крім того, задовольняючи вимогу позивача про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 16.01.2009 року за договором № 2 від 11.01.2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Добробут», договір дарування квартири від 23.05.2015 є похідним від договору відступлення прав вимоги від 16.01.2009 року, а тому теж підлягає визнанню недійсним. Посилання відповідачів на те, що позивачкою пропущено строк позовної давності звернення до суду також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу яка його порушила. Відповідно до п.1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто він втілює «право на суд», яке згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розпочати провадження в суді за цивільним позовом та отримати його вирішення. Як зазначила позивач, про існування даних договорів вона дізналася при розгляді справи про поділ майна подружжя. В рамках розгляду даної справи вона отримала копії договорів відступлення прав вимоги та копії договору дарування квартири. Тобто, вона не могла знати про наявність даних договорів. Крім того, шлюб між подружжям розірвано в 2020 році. Таким чином, судом встановлено, що позивачкою строки позовної давності не пропущені. Згідно ч. 1\~ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд вислухавши сторони, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку що позивачем в судовому засіданні доведено обставини, на які вона посилалася, як на підставу своїх позовних вимог, а тому суд вважає що позов підлягає до задоволення. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені, а при зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір, то у порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України, він підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави.

Outcome: approved