Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості з оплат житлово-комунальних послуг посилаючись на те, що підприємство було балансоутримувачем та експлуатуючою організацією житлового будинку [ADDRESS] , і відповідно до Наказу № 32-ОД від 12.05.2014 року надавало житлово-комунальні послуги мешканцям даного будинку. Власник квартири та особового рахунку № [NUMBER] у вказаному будинку - [PERSON] всіляко ухилявся від укладення договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, та від сплати за надані послуги. Станом на 11.02.2019 року заборгованість відповідача становить за період з вересня 2014 року по жовтень 2017 року 11 455,16 грн. В період з вересня 2014 року по квітень 2015 року тариф на утримання будинку та прибудинкової території складав 2,74 грн. за 1 м2, та для відповідача, площа квартири якого 73 м2, становив 200,02 грн.; з травня 2015 року по жовтень 2017 року тариф становив 4,50 грн. за 1 м, та для відповідача становив 328,50 грн. Відповідач наданими послугами користувався, але не вважав за потрібне за них сплачувати. Тарифи на надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території затверджені Розпорядженням КМДА № 210 від 06.03.2015 року. В вересні 2017 року ДП «Дарниця-1» звернулось до Печерського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу, який був виданий 02.11.2017 року. Однак, 10.12.2018 року його було скасовано (справа № 757/58232/17-ц). Станом на 11.02.2019 року заборгованість відповідачем не погашена, та становить 11 455,16 грн., які просить стягнути з відповідача. За порушення виконання зобов`язання просив стягнути інфляцію у розмірі 576,92 грн. та 3 % річних - 90,87 грн. Всього - 12 122,95 грн. та судовий збір. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач до суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи сповіщався згідно норм процесуального законодавства. В судовому засіданні 25.01.2022 року був допитаний свідок [PERSON] , який являється сусідом відповідача, та зазначив, що певний час не було двірника для прибирання території, дев`ять місяців не працювали ліфти. Відповідачу відключали опалення. З приводу надання інших послуг йому не відомо. Колективні скарги з приводу відсутності прибирання та роботи ліфтів не писали. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Позовна заява зареєстрована в Печерському районному суді м. Києва 08.04.2019 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.05.2019 року відкрито провадження в спрощеному порядку без повідомлення сторін. 05.09.2019 року зареєстровано відзив на позовну заяву. 17.09.2019 року зареєстровано відповідь на відзив. 23.09.2019 року зареєстровано заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.10.2019 року вирішено передати матеріали справи на розгляд Дніпровського районного суду м. Києва. 30.06.2020 року матеріали справи зареєстровано в Дніпровському районному суді м. Києва. 02.07.2020 року здійснено автоматизований розподіл судової справи. Ухвалою від 09.07.2020 року справу прийнято до провадження, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Київського апеляційного суду від 26.10.2020 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09.07.2020 року повернуто скаржнику. Постановою Київського апеляційного суду від 09.12.2020 року апеляційну скаргу [PERSON] на рішення (ухвалу) Печерського районного суду м. Києва від 02.10.2019 року залишено без задоволення. 16.12.2020 року матеріали справи повернуто до Печерського районного суду м. Києва. 05.07.2021 року матеріали справи надійшли до Дніпровського районного суду м. Києва. В суді встановлено, що з травня 2014 року ДП «Дарниця-1» було балансоутримувачем та експлуатуючою організацією житлового будинку [ADDRESS] . Згідно Свідоцтва про право власності [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 73,0 м2. В період з вересня 2014 року по квітень 2015 року тариф на утримання будинку та прибудинкової території складав 2,74 грн. за 1 м2; з травня 2015 року по жовтень 2017 року тариф становив 4,50 грн. за 1 м2. Тарифи розраховано згідно розпоряджень КМДА. Враховуючи площу квартири [PERSON] , тариф з вересня 2014 року по квітень 2015 року становив 200,02 грн.; з травня 2015 року по жовтень 2017 року - 328,50 грн. Частиною 1 статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію (у тому числі її виробництво, транспортування та постачання), тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, на інші комунальні послуги (крім тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, тарифів на комунальні послуги, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), побутові, транспортні та інші послуги. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» господарська діяльність, спрямована на задоволення потреб фізичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них території є діяльністю з утримання будинків і прибудинкових територій. Згідно ч. 1 ст. 13 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в залежності від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, централізоване опалення тощо), послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточний ремонт тощо), послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо). Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання таких послуг, регулюються як нормами Цивільного кодексу України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актів, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг. Згідно пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості. Статтею 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено розподіл житлово-комунальних послуг за порядком затвердження цін і тарифів на них. Згідно ч. 7 ст. 18 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», місцева державна адміністрація регулює ціни та тарифи за виконання робіт та надання житлово-комунальних послуг підприємствами, а також визначає і встановлює норми їх споживання, здійснює контроль за їх додержанням. Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. (Постанова Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 638/11034/15-ц). Згідно статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). Істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги є: 1) перелік послуг; 2) вимоги до якості послуг; 3) права і обов`язки сторін; 4) відповідальність сторін за порушення договору; 5) ціна послуги; 6) порядок оплати послуги; 7) порядок і умови внесення змін до договору, в тому числі щодо ціни послуги; 8) строк дії договору, порядок і умови продовження його дії та розірвання. Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються статтями 13-15 цього Закону. В даному випадку, між сторонами не було укладено Договір про надання житлово-комунальних послуг, втім, його відсутність не звільняє від обов`язку споживача від оплати послуг. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 322 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 151 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України. Вирішуючи спір по суті, суд приходить до висновку, що позивачем вірно нараховані суми по обслуговуванню будинку та прибудинкової території, відповідно до затверджених тарифів, з урахуванням загальної площі квартири відповідача. В суді встановлено, що за період з вересня 2014 року по жовтень 2017 року відповідач має заборгованість по оплаті послуг з обслуговування будинку та прибудинкової території у розмірі 11 455,16 грн. Суд не приймає до уваги посилання відповідача і на те, що позивачем не доведено заявлені вимоги, оскільки дане твердження спростовується матеріалами справи. У відзиві на позовну заяву відповідач просив застосувати строк позовної давності. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статей 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені); про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; про переведення на співвласника прав та обов`язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу); у зв`язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу); про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу); у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу); про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу); про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства. Позовна давність у чотири роки застосовується за вимогами про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Статтею 260 ЦК України визначено, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Згідно статті 261 ЦК Україн и перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави починається від дня набуття оспорюваних активів відповідачем. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом. Відповідно до статті 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Згідно статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З матеріалів справи установлено, що у вересні 2017 року ДП «Дарниця-1» звернулось до Печерського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги, та 02.11.2017 року судом видано відповідний наказ (справа № 757/58232/17-ц). Однак, 10.12.2018 року Печерський районний суд м. Києва за заявою [PERSON] скасував судовий наказ. Дане свідчить про те, що строк позовної давності був перерваний. Враховуючи заявлені вимоги та строк звернення до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості, підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Таким чином, враховуючи норми законодавства та викладені обставини, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з вересня 2014 року по жовтень 2017 року у розмірі 11 455,16 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За змістом ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням положень ст. 625 ЦК України щодо стягнення інфляції та 3% річних, суд дійшов висновку про наявність підстав для їх стягнення з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Заперечення відповідача суд не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними, необґрунтованими та недоведеними. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Заперечення сторони відповідача до уваги не приймаються, оскільки вони є недоведеними та необґрунтованими. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати відповідно до задоволених вимог. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір - 1 921,00 грн., дані кошти слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved