Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-01 00:00:00

16.09.2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів, якою просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 (однієї четвертої заробітку (доходу) [PERSON] , або 1/4 (однієї четвертої) середньої заробітної плати працівника для місцевості, де проживає [PERSON] , але не менше розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення з дати подання позову і до повноліття дочки [PERSON] . Ухвалою суду від 19.09.2022 року відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засіданні по справі. 13 жовтня 2022 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вбачається, що з позовними вимогами він не згодний, просить їх задовольнити частково та погоджується на стягнення аліментів у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відзиві зазначив, що він як батько своєї дитини допомагав матеріально, а саме здійснював гроші перекази на рахунок Позивачки та надавав кошти їй особисто, а також купував їжу, одяг, іграшки, тощо. Посилання Позивачки на те, що він добровільної участі в утриманні дитини не приймає та жодної матеріальної допомоги не надає є неправдивими та надуманими. До виникнення подій, які стались на території України з лютого місяця 2022 року він займався підприємницькою діяльністю у сфері роздрібної торгівлі деталями та приладдями для автотранспортних засобів. Поступово підприємницька діяльність почала знижуватись у попиті, а тому 26.09.2022 року на підставі заяви, вказану діяльність він припинив, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Наразі він працює офіційно інженером за своєю спеціальністю у ФОП [PERSON] з 27.09.2022 року на умовах неповного робочого часу, оскільки у штатному розписі передбачено 0,25 штатної одиниці за посадою інженера, та його заробітна плата становить 1675 гривень 00 копійок за календарний місць. Він як батько своєї доньки не відмовляється від надання матеріальної допомоги, однак має можливість надавати аліменти на утримання дитини у мінімальному гарантованому розмірі, що становить не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а саме у розмірі 1050 гривень. 27 жовтня 2022 року позивач надала до суду відповідь на відзив в якій зазначила, що з аргументами відповідача не згодна та вважає, що надані ним до суду документи про припинення ним підприємницької діяльності та працевлаштування на 0,25 штатної одиниці до ФОП [PERSON] вводять суд в оману, та всі ці кроки були ним здійсненні з метою приховання своїх реальних доходів. З червня 2020 року відповідач надав допомогу на утримання дитини на загальну суму 13385,00 грн, тобто по 461,55 грн в середньому на місяць. Надані відповідачем чеки не відносяться до витрат на дитину, крім одного. Відповідач ніколи не купляв дитині їжу, іграшки та будь-який одяг. До судового засідання позивач [PERSON] не з`явилась, була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином, в порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити та стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж одного розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дня пред`явлення позову і до виповнення дитиною повноліття. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Камочкіна А.Ю. до судового засідання не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином, в порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник відповідача адвокат Камочкіна А.Ю. надала до суду заяву, якою просила розглянути справу за їх відсутності, а також зазначила, що відповідач погоджується з позовними вимогами щодо стягнення з нього аліментів на утримання дитини у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж одного розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Фіксування судового засідання не здійснювалось технічним записом, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням,\~дійшов висновку\~що позовна\~заява підлягає\~частковому задоволенню,з наступних підстав. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебували. Сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Це підтверджується копією свідоцтва про народження актовий запис №5965 від 04.09.2017 року, серія [NUMBER] . Малолітня дитина [PERSON] проживає разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № М5-111333-ф/л від 25.07.2022 року виданої Департаментом надання адміністративних послуг ОМР. Відповідно до частини першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частинами 2, 3\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року\~(з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно зі\~статтею 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом\~статті 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина третя\~статті 181 СК України\~визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно\~ст.182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. За положеннями ч.1\~ст.191 СК України\~\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до положень ч.3 ст.70 ЗУ „Про виконавче провадження" загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (частина третя статті 182 СК України). Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 року у справі №759/10277/18). Пред`явлення до суду позову про стягнення аліментів вказує на те, що сторони як батьки дитини не досягли домовленості щодо способу виконання ними обов`язку утримувати дитину. Позов до суду подано матір`ю, з якою проживає малолітня, відтак право вибору способу стягнення аліментів належить саме [PERSON] , вимоги якою заявлено про присудження аліментів у частці від доходу батька. Таким чином, за рішенням суду кошти на утримання малолітнього [PERSON] підлягають присудженню у частці від доходу батька. Разом із тим, відповідно поданих до суду заяв позивача та представника відповідача вбачається, що сторони дійшли згоди щодо стягнення аліментів з [PERSON] на утримання дитини у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше одного розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Суд приймає до уваги, що відповідач [PERSON] не має інших аліментних зобов`язань, має працездатний вік, працює, а тому він взмозі сплачувати аліменти на утримання своєї дитини. Виходячи з принципу справедливості та розумності, враховуючи надані суду заяви від позивача та представника відповідача, суд вважає за необхідне стягнути аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше одного розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При ухваленні рішення про стягнення аліментів на дитину суд керується, насамперед, інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення. У разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів,\~їх розмір може бути зменшено або збільшено за рішенням суду (ч.1\~ст.192 СК України). Згідно\~ст.191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому аліменти слід присудити з 16.09.2022 року, тобто з дня пред`явлення позивачем вказаного позову. Крім цього, враховуючи норми\~ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча\~\~пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial