Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-06 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Уно капітал» (далі - відповідач, ТОВ «ФК «Уно капітал»), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баршацького Ігоря Вікторовича (далі - третя особа-1, Приватний нотаріус Баршатський І.В.), Приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Табінського Олега Володимировича (далі - третя особа-2, Приватний виконавець Табінський О.В.), Головного управління пенсійного фонду України (далі - третя особа-3), в якому просить визнати виконавчий напис, вчинений Приватним нотаріусом Баршацьким І.В. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Уно капітал» заборгованості за кредитним договором в розмірі 13 441,09 грн., таким, що не підлягає виконанню, та повернути [PERSON] стягнуті грошові кошти у виконавчому провадженні № 61512637 від 11.03.2020 року, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 11.03.2020 року Приватним виконавцем Табінським О.В. винесено постанову про звернення стягнення на пенсію позивача на підставі виконавчого напису, який вчинений Приватним нотаріусом Баршацьким І.В. , про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК Уно капітал» заборгованості в сумі 13 441,09 грн за кредитним договором, укладеним із Акціонерним товариством «Альфа-Банк». Позивач вважає, що вказаний виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки його вчинено з порушенням норм законодавства, зокрема, ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, а саме: сума заборгованості не є безспірною, проте нотаріус не перевірив безспірність вимог стягувача. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Уно капітал», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Приватного нотаріуса Баршацького І. В., Приватного виконавця Табінського О.В., Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та повернення стягненого за виконавчим написом передано за підсудністю на розгляд Дніпровського районного суду м. Києва. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.12.2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 09.04.2021 року, цивільну справу за позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Уно капітал», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Приватного нотаріуса Баршацького І. В., Приватного виконавця Табінського О.В., Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та повернення стягненого за виконавчим написом передано за підсудністю на розгляд Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.07.2021 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Уно капітал», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Приватного нотаріуса Баршацького І. В., Приватного виконавця Табінського О.В., Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та повернення стягненого за виконавчим написом, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 21.09.2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.09.2021 року відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 01.12.2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.12.2021 року відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 09.03.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.03.2022 року відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 19.07.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.03.2022 року відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 19.07.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2022 року відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 08.11.2022 року. Позивач у судове засідання не з`явилися, про день, час, місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву, у якій просить розглядати справу без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Третя особа-1 в судове засідання не з`явився, про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Третя особи-2 в судове засідання не з`явився, про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи-3 в судове засідання не з`явився, про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 18.02.2020 року Приватним нотаріусом Баршацьким І.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2362, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Уно капітал» заборгованості за кредитним договором від 19.11.2011 року № 401065798 в розмірі 13 401,09 грн. та 40,00 грн. за вчинення виконавчого напису нотаріусом. 11.03.2020 року Приватним виконавцем Табінським О.В. відкрито виконавче провадження № 61512637 з виконання виконавчого напису, вчиненого 18.02.2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2362, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Уно капітал» 13 441,09 грн., за кредитним договором від 19.11.2011 року № 401065798, укладеним з ПАТ «Альфа-Банк», право вимоги за яким перейшло до ТОВ «ФК «Уно капітал». 18.03.2020 року Приватним виконавцем Табінським О.В. звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] . За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок). Згідно п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат», до нотаріальних дій відноситься, у тому числі, вчинення виконавчих написів. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» встановлено умови вчинення виконавчих написів. За положеннями цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні за змістом умови вчинення виконавчих написів визначає Порядок: для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріуси відмовляють у вчиненні виконавчого напису у випадках, коли витребовується майно, звернення стягнення на яке забороняється законодавством України або здійснюється виключно на підставі рішення суду (пп 1.1-1.3 п. 1 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно пп 2.1 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (пп. 2.2 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 (далі - Перелік). Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (пп 3.1-3.5 п. 1 Глави 16 розділу ІІ Порядку). При цьому, Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Аналіз зазначених норм дає підстави для таких висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника. Суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 05.07.2017 року № 6-887цс17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.09.2018 року у справі № 207/1587/16 та Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 137/1666/16-ц. Таким чином нотаріус, перш ніж вчинити виконавчий напис, повинен перевірити, чи підпадає заявлена вимога під той вид заборгованості, про який йдеться в Переліку, чи подані всі передбачені Переліком документи, чи оформлені такі документи належним чином, чи підтверджують подані документи безспірність заборгованості боржника перед кредитором та прострочення виконання зобов`язання, чи не виник спір між зацікавленими особами, чи не минув встановлений законодавством строк для вчинення виконавчого напису. Таку правову позицію викладено в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2017 року № 201/1662/16-ц. З матеріалів справи вбачається, що Приватним нотаріусом Баршацьким І.В. при вчиненні виконавчого напису не дотримано вимог щодо безспірності заборгованості боржника перед стягувачем ТОВ «ФК «Уно капітал» в розмірі 13 441,09 грн. З огляду на зазначене, Приватний нотаріус Бригіда В.О. вчинив оспорюваний виконавчий напис з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку, а відтак оспорюваний виконавчий напис нотаріуса не підлягає виконанню. Крім того, позивач просить суд повернути [PERSON] стягнуті грошові кошти у виконавчому провадженні № 61512637 від 11.03.2020 року Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Тобто, зобов`язання з повернення безпідставно набутого, збереженого майна виникають за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі підстави відпали. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 року у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 року у справі № 904/2444/18. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Тобто, в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Так, з матеріалів справи встановлено, що із [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Уно капітал» у межах виконавчого провадження № 61512637 щодо виконання виконавчого напису № 2362, вчиненого Приватним нотаріусом Баршацьким І.В. 18.02.2020 року, стягнуто грошові кошти у загальному розмірі 1 585,64 грн. в рахунок утримання із пенсії. Отже, грошові кошти в розмірі 1 585,64 грн. були стягнуті з позивача на користь відповідача в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, а відтак ці грошові кошти набуті відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають поверненню позивачу в силу вимог ст. 1212 ЦК України. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість позову. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 840 грн. 40 коп., що підтверджується квитанціями від 23.10.2020 року № 0.0.1882132965.1 та від 23.10.2021 року № 0.0.1881727612.1. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 840 грн. 40 коп. у відшкодування судових витрат. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 142 грн. 50 коп. поштових витрат та 75 грн. 00 коп. комісії банку. За положеннями ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 140 цього Кодексу, особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат. Позивачем додано до матеріалів позовної заяви 2 фіскальні чеки на купівлю поштових марок на загальну суму 100 грн. 00 коп. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених ст.ст. 140, 141 ЦПК України, для стягнення з відповідача на користь позивача 100 грн. 00 коп. у відшкодування судових витрат, пов`язаних із розглядом справи. Також, позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу, розмір яких становить 5 тис. грн. У статті 141 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи встановлено, що позивачем надано на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу: копію договору про надання правової допомоги від 16.10.2020 року № 32/20, згідно з яким винагорода за цим договором є фіксованою та дорівнює 5 000,00 грн.; копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 16.10.2020 року № 32 на суму 5000,00 грн. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 року у справі № 922/964/21 зазначила, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. За змістом пункту 1 частини 2 статті 137, частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги в разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачена. За таких обставин, оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 5 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved