Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

В вересні 2021 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , за участю третьої особи [PERSON] про виселення, без надання іншого житлового приміщення, в обґрунтування якого вказала, що є власницею квартири [ADDRESS] . Відповідно до довідки, виданої управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради від 31 серпня 2021 року № В-03-42626 у квартирі [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності, зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На сьогодні, [PERSON] перебуває у ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор», що знаходиться за адресою; м. Хмельницький, вул. Кам`янецька, 39. Відповідач [PERSON] систематично вчиняє домашнє насильство фізичного та психологічного характеру стосовно осіб, які проживали з ним у квартирі, що підтверджується постановами Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17.04.2015 № 686/6660/15-п, від 08.09.2015 № 686/13305/15-п, від 18.05.2016 № 686/8306/16-п, від 20.05.2016 № 686/6446/16-п, від 08.06.2016 № 686/10814/16-п, від 28.04.2020 № 686/3367/20, від 18.05.2020 № 686/4707/20, від 22.05.2020 № 686/9578/20, від 30.06.2020 № 686/9577/20, у зв`язку з чим позивач на підставі ст. 116 ЖК України просить виселити відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, заяві про зміну предмету позову та додаткових поясненнях. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просить в позові відмовити, вказав, що позивачка в квартирі не проживає, натомість бажає його виселити, щоб в подальшому продати квартиру, на даний час він перебуває в ДУ «Райківецька ВК № 78», іншого житла не має, щодо притягнення до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, пояснив, що відносно матері домашнього насильства не вчиняв, в нього були конфліктні ситуації з бабусею [PERSON] . Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, подала відзив на позов, де зазначила, що вчинення відповідачем домашнього насильства, то лише одна постанова в справі 686/3367/20 стосується позивача, при цьому справа закрита без встановлення вини, в решті постанов потерпілими були третя особа та дядько відповідача, крім того, якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. Докази систематичного порушення відповідачем правил співжиття відсутні, тому відсутні ознака систематичності, що необхідно для виселення за вказаною заявою. Відповідач іншого житлового приміщення не має, а у разі його виселення він залишиться без місця проживання та перебування, тобто безхатченком, на даний час відповідач перебуває у виправній колонії, а тому означений позов є передчасним, просить в позові відмовити. Третя особи [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши докази у справі, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. [PERSON] на праві особистої приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 274293482 від 09.09.2021. Відповідно до довідки, виданої управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради від 31 серпня 2021 року № В-03-42626 у квартирі [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності, зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР. Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Статтею ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України. Позивачка в обґрунтування позову посилається на вимоги ст. 116 ЖК УРСР, відповідно до якої осіб, які систематично руйнують чи псують житлове приміщення, систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселяють із займаного житла без надання іншого житла. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого житлового приміщення і відповідно до правил ст. 78 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. На підтвердження обставин систематичного порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, позивачем надано постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17.04.2015 справа № 686/6660/15-п, відповідно до якої [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, постанову від 08.09.2015 справа № 686/13305/15-п, відповідно до якої провадження у справі відносно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, постанову від 11.05.2016 справа № 686/8306/16-п, відповідно до якої [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, постанову від 08.06.2016 справа № 686/10814/16-п, відповідно до якої [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП провадження у справі закрито у зв`язку із оголошенням усного зауваження, постанову від 28.04.2020 справа № 686/3367/20 відповідно до якої провадження у справі відносно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, постанову від 18.05.2020 справа № 686/4707/20 відповідно до якої провадження у справі відносно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, постанову від 22.05.2020 справа № 686/9578/20 відповідно до якої провадження у справі відносно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, постанову від 30.06.2020 справа № 686/9577/20 відповідно до якої провадження у справі відносно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України). Так, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2020 справа № 679/1657/18 висловлено правову позицію щодо систематичності порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі : «висновок, що відповідно до статті 39 КпАП по закінченню одного року особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню, є необґрунтованим, так як зі змісту статті 116 ЖК Української РСР не випливає, що особа обов`язково повинна бути притягнута до адміністративної відповідальності. Як зазначалося вище, систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними». Судом встановлено, що відповідач [PERSON] систематично порушував правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, а попередні заходи запобігання виявились безрезультатними. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню, а відповідача [PERSON] належить виселити квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення.

Outcome: approved