Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-09 00:00:00

Позивач в особі представника за довіреністю, звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як законного представника [PERSON] та [PERSON] , Департаменту Адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування майном та зняття з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS] . Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 28.05.2008 року Закрите акціонерне товариство «Альфа-Банк» (Позивач), та фізична особа - громадянин України яким є - [PERSON] (Відповідач), уклали кредитний договір № 800004046. Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», 19.08.2009 року, було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» в Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк». Відповідно до умов вищевказаного Договору, Позивач (Кредитор) зобов`язується надати Відповідачеві (Позичальникові) кредит у сумі 101 705,00 дол.США. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №800004046-И, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як «Іпотекодавці» передали в іпотеку: квартиру, загальною площею 94,7 кв.м., житловою площею 61,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що позивачу належить на праві приватної власності - квартира, загальною площею 94,7 кв.м., житловою площею 61,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та за Позивачем таке право було зареєстроване відповідно до договору іпотеки. Оскільки [PERSON] не належним чином виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - АТ «Альфа Банк» звернув стягнення на квартиру Іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п 6.3.1. Іпотечного договору) та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.02.2021 р. № 245515036, було зареєстровано право власності за АТ «Альфа-Банк», а саме на: квартиру, загальною площею 94,7 кв.м., житловою площею 61,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, законним власником квартири за адресою: [ADDRESS] є АТ «Альфа Банк». Втративши право власності на квартиру, Відповідач втратив відповідно до ст. 317 ЦК України право користування. Згідно з Довідкою №9188 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб, в квартирі яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] - власником якої є АТ «Альфа Банк», зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вказав, що малолітні (неповнолітні) [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої (неповнолітньої) особи. Подальше проживання відповідачів у квартирі, що належить на праві власності АТ «Альфа-Банк» та відмова добровільно звільнити помешкання перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права там інтереси АТ «Альфа-банк». Наведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою для захисту своїх порушених прав та інтересів. Просили суд: визнати громадян: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими що втратили право користування - квартирою, загальною площею 94,7 кв.м., житловою площею 61,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати Відділ обліку проживання фізичних осіб Індустріального району (Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) зняти з реєстраційного обліку громадян: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з квартири, загальною площею 94,7 кв.м., житловою площею 61,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з Відповідачів на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судові витрати по справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 березня 2021 року, головуючим суддею у розгляді вказаної справи визначено суддю Слюсар Л.П. В порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України, 17 березня 2021 року судом був направлений запит начальнику ВАДР Управління паспортної роботи, громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС в Дніпропетровській області, щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів, відповідь з якого надійшла на адресу суду 31 березня 2021 року. Ухвалою судді від 01 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 17.05.2021 року від представника відповідача [PERSON] - Роговської А.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказала, що позов не підлягає задоволенню. Зазначила, що відповідачі проживають та зареєстровані у спірній квартирі на законних підставах, будь-яких доказів того, що останні чинять перешкоди позивачу в користуванні житловим приміщенням по позову не додано, спірна квартира придбана не за кредитні кошти, оскільки згідно з п.2.4 кредитного договору №800004046 від 28.05.2008 р. цільове використання кредиту: на власні потреби без будь яких обмежень. Спірна квартира до набуття позивачем права власності на неї не була предметом іпотеки. Звернула увагу суду на те, що визначальним при вирішенні питання про те, чи є підставу для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення зв які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого житла. Вказали, що попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести відповідач у зв`язку із розглядом справи становить 9500,00 грн. Просила в позові відмовити. 24.06.2021 року від представника позивача надійшли пояснення по справі та заперечення суми попереднього розрахунку витрат на правову допомогу надану адвокатом Роговською А.О. В яких зазначили, що 23.02.2021 року, в порядку позасудового звернення стягнення на іпотечне майно, згідно положень ст.37 Закону України «Про іпотеку» було зареєстровано право власності за АТ «Альфа-Банк» на квартиру [ADDRESS] , яка раніше належала відповідачам на праві власності. Після цього позивач звернувся до суду з позовом про визнання попередніх власників квартири та членів їх родини такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Зауважив, що предметом позову є не виселення відповідачів, а визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, тому положення ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, так як на час подачі позову до суду позивач був власником, а не іпотекодержателем майна, а позовна заява про виселення не заявлялась. Зазначили, що після набуття позивачем права власності на предмет іпотеки, у відповідачів залишилися ключі від вхідних дверей до будинку, усі правовстановлюючі документи на нього, відповідачі користуються будинком для зберігання там особистих та побутових речей, у зв`язку із чим позивач не може в повній мірі розпоряджатися належним йому майном. Також існує висока ймовірність (ризик) того, що відповідачі і надалі будуть вчиняти дії щодо незаконного розпорядження майном, як то фактичне ним користування, здача в оренду, реєстрація третіх осіб, тощо, чим чинитимуть позивачу додаткові перешкоди в користуванні квартирою. Вказали, що АТ «Альфа Банк» заперечує проти розміру судових витрат заявлених позивачем. 31.08.2021 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в якій вказали на те, що заявлена позивачем вимога про зобов`язання відповідача зняти з реєстрації місця проживання відповідачів за адресою: [ADDRESS] є передчасною та необґрунтованою. Просили в позові відмовити. 26.04.2022 року від позивача надійшла позовна заява про зменшення позовних вимог та визначені сторони по справі. Просили суд: залишити позовні вимоги про зняття з реєстраційного обліку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 2013 р.н. і [PERSON] 2009 р.н. в інтересах яких діє їх мати [PERSON] без розгляду. Позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , про визнання їх такими що втратили право користування - квартирою, загальною площею 94,7 кв.м., житловою площею 61,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] задовольнити. 10.06.2022 року від позивача надійшло клопотання про заміну належної сторони замість Служби у справах дітей Індустріальної районної ради правонаступником Службу у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради. Протокольною ухвалою від 30.06.2022 року замінено третю особу Службу у справах дітей Індустріальної районної ради правонаступником Службу у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2022 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» в частині зобов`язання Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур про зняття з реєстраційного обліку [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] залишено без розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Відповідно до неодноразово поданих заяв просили суд розглядати справу без представника позивача та задовольнити позовні вимоги з наведених позові підстав. Відповідачі та представники відповідачів у судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток рекомендованими листами з повідомленнями. Заяв та клопотань до суду не надійшло. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву. . Представник третьої особи Управління- служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотанням, яким представник третьої особи просить провести судове засідання без участі представника третьої особи та ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства. В силу ч. 3 ст. 131 ЦПК України, суд визнає, що відповідачі не з`явилися до суду повторно без поважних причин. Згідно із ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Разом з тим, відповідачі скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву, також подав додаткові пояснення. Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачам були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, адвокати відповідачів були присутні в судових засіданнях та просили суд відкладати розгляд справи з різних причин, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, 28 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , був укладений кредитний договір №800004046, предметом якого є надання споживчого кредиту в розмірі 101705 доларів США, на власні потреби, з оплатою 13,80% річних з терміном погашення 28.05.2023 року. В забезпечення основного зобов`язання між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено Іпотечний договір №800004046-И від 28.05.2008 року, відповідно до умов якого Іпотекодавеці передали в іпотеку Іпотекодержателю належне на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] [ADDRESS] . Згідно з Довідкою №9188 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб, в квартирі яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] - власником якої є АТ «Альфа-Банк», зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 245515036, власником квартири [ADDRESS] є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», номер запису про право власності: 32438518, зареєстровано державним реєстратором Волос Оленою Володимирівною, Обласне комунальне підприємство «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області. Підстава виникнення права власності, іпотечний договір №800004046-И та номер: №1088, виданий 28.05.2008, видавник: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч С.А.; Кредитний договір серія та номер: №800004046, виданий 28.05.2008, видавник: Сторони: ЗАТ «Альфа-Банк», [PERSON] : Вимога/Іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості, серія та номер: № [NUMBER] , виданий 02.02.2018, видавник: АТ «Альфа-Банк». Згідно з актуальною інформацією зі спеціального розділу про державну реєстрацію обтяжень, накладено арешт на нерухоме майно кв. [ADDRESS] , постанова, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 35915197, виданий 23.01.2013, видавник: Індустріальний відділ ДВС Дніпропетровського МУЮ. Заявляючи вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , позивач посилається на те, що в порядку позасудового звернення стягнення на іпотечне майно за позивачем зареєстровано право власності на спірну квартиру, яка належала раніше відповідачам, та оскільки спір стосується цивільних правовідносин до підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 405 ЦК України визначено право членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами з 2013 року в суді розглядаються спори щодо спірного майна, так в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа № 202/6371/19, провадження № 2/202/480/2020 за позовною заявою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Індустріальний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про звільнення майна з-під арешту. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93022114). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.04.2021 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року - скасовано, позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задоволено, звільнено з-під арешту нерухоме майно, яке належить Акціонерному товариству «Альфа-Банк», а саме: житлову квартиру, загальною площею - 61,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що накладений Індустріальним відділом державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/96129694). При розгляді справи встановлено, що в матеріалах справи наявна інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо спірної квартири. Згідно даної інформації, квартира є власністю Акціонерного товариства «Альфа-Банк» та перебуває під арештом. Зазначений арешт був накладений на квартиру в той час, коли вона перебувала у власності відповідачів та продовжує діяти й на теперішній час. Крім того, як встановлено колегією суддів рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ «Альфа-Банк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису в Реєстрі права власності на нерухоме майно - відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2021 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2020 року - залишено без змін. Таким чином, наявність арешту спірної квартири є перешкоджанням праву власника розпоряджатись належним йому майном. Також в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа № 202/6997/19, провадження №2/202/560/2020 за позовною заявою [PERSON] до акціонерного товариства «Альфа банк», треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , державний реєстратор Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Волос Олена Володимирівна про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2020 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/89634043). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2021 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2020 року - залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/9377615). При розгляді справи даної справи встановлено, що 11.12.2012 року приватним нотаріусом Пономарьовим В.Ю. Київського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №2143, за яким запропоновано звернути стягнення на квартиру кв. [ADDRESS] . Позивач оскаржував зазначений виконавчий напис у судовому порядку, але рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №202/20230/13-ц від 26.12.2013 року у задоволенні позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.05.2014 року рішення суду першої інстанції було залишено без змін. 15.07.2019 року державним реєстратором Волос Оленою Володимирівною обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки: кв. [ADDRESS] , внаслідок якої власником квартири стало акціонерне товариство «Альфа-банк». Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оскільки сторонами не надані вищевказані рішення, то судом використовувалися тексти судових рішень, які опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень. Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень. Як вбачається із наданого позивачем Звіту про незалежну оцінку нерухомого майна (квартира), що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 94,7 кв.м. проведеного ТОВ «ОЦІНОЧНО-КОЛСАНТІГОВА ГРУПА «ЕКСПЕРТ-КАПІТАЛ» (Сертифікат суб`єкта оціночної діяльності Фонду Державного майна України на виконання експертних оцінок майна та майнових прав №935/20 від 20 жовтня 2020 року) від 16 лютого 2022 року, оцінювач Чесноков С.В. , кваліфікаційне свідоцтво оцінювача №836 від 20.12.03 р, свідоцтво про реєстрацію в Держреєстрі оцінювачів №1676, від 18.10.2004 р. Оцінка зроблена на підставі документів, отриманих від замовника, зовнішнього огляду об`єкту. Стан квартири незадовільний. Огляд житлової квартири проводився 15.02.2022 року, співробітником банку з доступом всередину. Частину майна боржником було вивезено. Стан квартири продовжує погіршуватися, продовжує розповсюджуватися грибок, із-за вологості, сусіди з верхнього поверху у черговий раз затопили квартиру, про що свідчать свіжі плями на стелі. Штукатурка зі стін продовжує осипатися і з`являються нові тріщини. Майже уся електропроводка в квартирі виведена назовні і звисає, є оголені місця. Судячи із опломбування і блокування вентиля, подання газу в квартиру припинено. Ринкова вартість квартири станом на 16 лютого 2022 року становить 29830 дол. США. В судовому засіданні встановлено, що підставою позову є набуття новим власником права власності на майно, яким по даний час користуються відповідачі, та в яких залишилися ключі від вхідних дверей в квартиру, правовстановлюючі документи та відповідачі користуються квартирою для зберігання речей. Суд погоджується з твердженням позивача щодо незастосування до даних правовідносин положення ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України, оскільки на час подачі позову до суду позивач був власником майна, а не іпотекодержателем майна, а позовна заява про виселення не заявлялася. Отже між сторонами виникли цивільно-правові, а не житлові відносини, та у даній справі підлягають застосуванню саме норми ЦК України. Таких висновків дійшов Верховний суд в постанові №182/7347/18 від 16.12.2020 року, де зазначено: «З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глава 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та місту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 ( провадження №14-64цс20)). Відповідно до висновку Верховного Суду України (Постанова ВСУ від 16.11.2016 року справа №6ц-709цс-16) згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Щодо заявлених позовних вимог позивача в частині визнання втратившим право на житло малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] то суд виходить з наступного. Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: «Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (стаття 2) та іншими міжнародно-правовими актами. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»). Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (справа «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) рішення від 18 листопада 2004 року. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). За змістом ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже, малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання та має право проживати за зареєстрованим місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати своє право лише за досягнення певного віку. В судовому засіданні встановлено, що в спірній квартирі малолітні особи були зареєстровані після укладання договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулася раніше за реєстрацію в ній малолітніх дітей. Із наданого позивачем Звіту про незалежну оцінку нерухомого майна (квартири) та долучених фотознімків спірної квартири вбачається, що квартира знаходиться в нежилому стані та в ній ніхто тривалий час не проживає, доказів спростування зазначеного відповідачами суду не надано, як і не надано доказів, що зазначена квартира є єдиним житлом відповідачів. Відповідно до правового висновку сформованого Постановою Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі №229/3757/15-ц, малолітня особа позбавляється права користування житловим приміщенням, якщо вказане приміщення не є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції. Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, який зводиться до права осіб цивільних правовідносин вільно розпоряджатися своїми матеріальними правами та процесуальними засобами їх здійснення, суд розглядає спір в межах заявлених позовних вимог. Статтею 81 ЦПК України на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із вищевикладеного на даний час єдиним власником квартири є АТ «Альфа-Банк», дій з набуття права власності за яким на час розгляду справи неправомірними та недійсними не визнані і не скасовані, відповідачі по даний час користуються та розпоряджаються належним позивачу майном, чим чинять позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні ним, тому враховуючи вищевикладене, заявлений позивачем позов є належним способом захисту порушених прав позивача, а тому суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, законні та підлягають задоволенню, та позивачу слід усунути перешкоди в користуванні власністю визнавши відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по справі в розмірі 908 грн. з кожного .

Outcome: approved