Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

[PERSON] 11 лютого 2022 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2022 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2022 року зустрічну позовну було прийнято до розгляду та об`єднано з первісним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2022 року клопотання [PERSON] про витребування доказів було задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2022 року заяву [PERSON] про виклик і допит свідків було задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2022 року виправлено описку в ухвалі Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2022 року про витребування доказів. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2022 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду. Позивач за первісним позовом у позовній заяві, відзиві на зустрічний позов, у ході судового розгляду, а його представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що сторони зареєстрували шлюб 17 квітня 1982 року, від якого народилася дочка [PERSON] , 1983 року народження, і син [PERSON] , 1988 року народження, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2021 року. У період перебування в зареєстрованому шлюбі, 23 жовтня 2001 року, ними за спільні грошові кошти на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. і зареєстрованого за № 2904, було придбано квартиру [ADDRESS] . Після придбання квартири вони вселилися до неї та зареєстрували за її адресою своє місце проживання. Зазначена спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] . З 1982 року по 1990 рік [PERSON] як військовослужбовець служив у військових частинах, які дислокувалися на Уралі, Камчатці та Ленінградському військовому окрузі, отримував достойне грошове забезпечення, що становило близько 600 рублів, а на Камчатці отримував подвійну зарплатню та продовольче забезпечення. Він утримував сім`ю і заощаджував кошти. Після звільнення з військової служби отримав вихідну грошову допомогу у розмірі 3\~000 рублів, яку сторони заощадили. Також родинні накопичення у 1990 році поповнилися сумою у розмірі 12\~000 рублів від продажу автомобіля. У період з грудня 1990 року по березень 1997 року він працював в органах МВС і також отримував заробітну плату у середньому розмірі близько 400 гривень щомісячно. У 1997 році звільнився у запас за станом здоров`я та отримував пенсію у розмірі 280 гривень з подальшою індексацією та продовжив працювати. Також мав додаткові заробітки, облаштовуючи електричне обладнання, а також від охоронної діяльності. Всі фінансові питання вирішувала дружина, [PERSON] не поглиблювався у ці питання оплата комунальних платежів, бюджет родини, домашнє господарство, усім займалася позивач за зустрічним позовом. З приводу того, на що було витрачено кошти, які він заробив в Росії, йому невідомо. Також йому невідомо, за які грошові кошти було придбано спірну квартиру, оскільки при укладенні самого договору та його нотаріальному посвідченні особисто присутнім не був. [PERSON] в цей час працювала приймальницею в ломбардах. Зароблені гроші вони також витрачали на ремонт будинку, який [PERSON] у подальшому отримала у спадщину. На момент придбання квартири він був працевлаштований та отримував стабільний дохід. При укладенні договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2001 року він надавав згоду своїй дружині на придбання квартири, вважаючи, що гроші, за які квартира придбавалася, є спільною сумісною власністю подружжя, а об`єкт нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності. [PERSON] не визнається та оспорюється його право власності на частину квартири. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] зазначає, що квартиру [ADDRESS] було придбано за грошові кошти, отримані нею у спадщину та від продажу майна, набутого нею в порядку спадкування. Спірну квартиру було придбано за 5 днів після продажу будинку, що не є безумовним доказом придбання квартири за ці кошти. У самому договорі купівлі-продажу нотаріусом зазначено про положення про спільну сумісну власність подружжя. Таким чином, при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири [PERSON] діяла в інтересах сім`ї. Якщо б позивач за зустрічним позовом вважала би, що квартира є її особистою приватною власністю, нотаріусом обов`язково зазначена обставина була б відображена у самому договорі. Посилання [PERSON] на отримання нею у спадщину грошового внеску з належними відсотками є безпідставними, оскільки у 1998 році ощадними касами не видавалися, докази його отримання судові надані не були. До грудня 2021 року жодних питань з приводу користування спірною квартирою та її поділу не виникало. Зазначали, що позовні вимоги [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю заявлені з пропуском позовної давності. Просили суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] , визнати право власності на частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя, залишити за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , припинити право спільної сумісної власності на квартиру [PERSON] і [PERSON] та стягнути з позивача за зустрічним позовом судові витрати. У задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Представник позивача надала судові заяву, в якій просила суд справу розглядати без її участі, первісні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, у задоволенні зустрічних вимог просила відмовити. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] у своєму зустрічному позові, запереченнях на відзив, а її представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що позивач за первісним позовом зазначає, що спірну квартиру було придбано у період шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя та наголошує, що в період придбання спірної квартири він мав стабільний дохід, який давав можливість забезпечувати сім`ю та заощаджувати кошти на придбання у подальшому спірного житла. Заперечувала проти вказаного, зазначивши, що вона мала рідну тітку, [PERSON] , після смерті якої вона успадкувала домоволодіння [ADDRESS] та грошові заощадження з належними відсотками, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом. 19 жовтня 2001 року успадковане домоволодіння було продано [PERSON] за 13\~653 грн. Отримані від продажу домоволодіння кошти були її особистими коштами. Маючи намір придбати квартиру за кошти від продажу домоволодіння та успадковані грошові заощадження, на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. і зареєстрованого за реєстровим № 2904, вона придбала квартиру [ADDRESS] . [PERSON] ніколи не заперечував факт того, що квартира належить їй, оскільки йому було достеменно відомо про походження грошових коштів, за які спірна квартира була придбана. Ні при укладенні договору купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] від 19 жовтня 2001 року, ні при укладенні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , [PERSON] присутнім не був, оскільки його згода як другого з подружжя не вимагалася. З матеріалів нотаріальної справи щодо укладення договору купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] приватним нотаріусом було зазначено, що відчужуване домоволодіння є особистою власністю відчужувателя, право власності на яке набуте за спадщиною. Матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири будь-які заяви [PERSON] не містять, що свідчить про те, що нотаріус була обізнана про походження коштів на придбання квартири. Доводи позивача за первісним позовом спростовуються документами. Твердження [PERSON] про те, що при звільненні з військової служби ним було отримано вихідну допомогу у розмірі 3\~000 рублів, які було заощаджено на придбання житла, є лише маніпулюванням фактами, оскільки з 12 листопада 1992 року платіжної одиницею на території України став карбованець, який був тимчасовою грошовою одиницею до запровадження гривні, який використовувався одночасно з радянським рублем за курсом 1:1. При обміні карбованця на гривню у період з 02 вересня по 16 вересня 1996 року курс становив 100\~000 карбованців за 1 гривню. Отже, сума у 3\~000 рублів при конвертації на гривню склала 300 гривень. Оскільки спірний об`єкт нерухомого майна хоча і було придбано у період перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за її особисті кошти, тому спірна квартира є її особистою власністю. Просили суд визнати квартиру [ADDRESS] особистим майном [PERSON] . Представник позивача за зустрічним у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій проти первісних позовних вимог заперечувала, просила відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги просила задовольнити. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд приходить до такого висновку за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 квітня 1982 року (а.с. 10). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано (а.с. 11). Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 24 вересня 1998 року, посвідченим Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованим за реєстровим № 2-5093, [PERSON] належало домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 118), право власності на яке у встановленому законом порядку було зареєстровано в МБТІ в реєстрову книгу № 115 за реєстровим № 106 14 жовтня 1998 року (а.с. 118 оберт). Відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 24 вересня 1998 року, посвідченого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованим за реєстровим № 2-5095, [PERSON] набула у спадщину, яка складається з грошового внеску з належними відсотками в ощадній касі м. Дніпропетровська 8157/0198 по рахунку № [NUMBER] , з усіма видами компенсацій до нього, які належали померлій [PERSON] (а.с. 73). 19 жовтня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] к. було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. і зареєстрований за № 2854, відповідно до умов якого домоволодіння [ADDRESS] було продано за 13\~653 грн. (а.с. 117). На підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. і зареєстрованого за реєстровим № 2904, [PERSON] придбала у [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] (а.с. 124), квартиру [ADDRESS] (а.с. 121), право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в МБТІ 28 лютого 2001 року (а.с. 74 оберт). 14 липня 1999 року [PERSON] надала нотаріально посвідчену заяву (а.с. 125), якою надала своєму чоловікові, [PERSON] , згоду на продаж квартири [ADDRESS] , яку було придбано ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі. Спірне майно було придбано [PERSON] 23 жовтня 2001 року. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Домоволодіння [ADDRESS] , належне [PERSON] на праві власності в порядку спадкування за заповітом, було продане нею за 13\~653 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу жилого будинку від 19 жовтня 2001 року, копія якого наявна і міститься в нотаріальній справі (а.с. 117). Квартира [ADDRESS] , яка є предметом спору по даній цивільній справі, була придбана [PERSON] за 16 224 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 2001 року (а.с. 121), з яких 13\~653 грн. це особисті кошти [PERSON] , що становить 84,15% від вартості спірної квартири. Подружжям [PERSON] і [PERSON] на придбання спірної квартири було витрачено спільні кошти подружжя у розмірі 2\~571 грн. (16\~224 13\~653 грн. = 2\~571 грн.). Таким чином, суд приходить до висновку, що ідеальна частка у розмірі 84/100 частин квартири [ADDRESS] , набута [PERSON] за час перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , є її особистою приватною власністю, оскільки грошові кошти, отримані за відчуження домоволодіння у розмірі 13\~653 грн. і які вона витратила на придбання спірної квартири, є особистою приватною власністю [PERSON] . Суд не приймає до уваги посилання позивача за зустрічним позовом про те, що квартиру в цілому було придбано за особисті кошти [PERSON] , отримані нею від продажу успадкованого майна та від отриманого нею у спадщину грошового внеску в ощадній касі у м. Дніпропетровську, оскільки у свідоцтві про право на спадщину за заповітом не зазначено суму грошових коштів, отриманих у спадок. Таким чином, доведеною є сума у розмірі 13\~653 грн., отримана від продажу успадкованого домоволодіння. Отже зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині визнання 84/100 частин квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . У задоволенні інших позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Також долучені позивачем за первісним позовом до матеріалів цивільної справи копії трудової книжки [PERSON] , військового квитка, партійного квитка, облікової картки та ощадної книжки не спростовують того, що грошові кошти у розмірі 13\~653 грн., витрачені [PERSON] на придбання спірної квартири, були її особистими коштами. Щодо заяви [PERSON] про застосування строків позовної давності до зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання майна особистим майном подружжя, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Як вбачається з пояснень позивача за первісним позовом, зазначеним у відзиві на зустрічний позов та ході судового розгляду, між сторонами не виникало жодних питань з приводу користування спірної квартирою та її поділу до грудня 2021 року. З позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя він звернувся у лютому 2022 року, що підтверджується штампом вхідної канцелярії суду. [PERSON] пред`явила зустрічний позов після звернення до суду [PERSON] , тобто, після порушення її права. Таким чином, позивачем за зустрічним позовом строк позовної давності не пропущено. Щодо твердження позивача за первісним позовом, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ним надано згоду своїй дружині, [PERSON] , на придбання квартири та вважав, що гроші кошти, які витрачаються на придбання вказаної нерухомості, є спільною сумісною власністю подружжя, спростовується копією нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 2001 року, яка зазначеної згоди не містить, тому ці твердження зводяться до переоцінки доказів. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки 84/100 частин спірної квартири є особистою власністю [PERSON] , 4/25 частин квартири [ADDRESS] , набута [PERSON] і [PERSON] за час перебування в зареєстрованому шлюбі, як спільне майно подружжя. Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Таким чином, квартиру [ADDRESS] було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, з вирахуванням часток, які належать [PERSON] у розмірі 84/100 частини спірної квартири, тобто на 4/25 частини квартири на підставі ст. 22 КпШС України, якій кореспондується ст. 60 СК України, поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині визнання 4/25 частини квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково та визнати 4/25 частини квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] ; визнати за сторонами право власності по 2/25 частини спірної квартири за кожним; припинити у зазначеній частині право спільної сумісної власності подружжя. У задоволенні інших позовних вимог [PERSON] слід відмовити Згідно з ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за первісним позовом при зверненні до суду було сплачено судовий збір у загальному розмірі 6 907 грн. 20 коп. (а.с. 1, 2), враховуючи, що позовні вимоги було задоволено частково, розмір судового збору, який підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача за первісним позовом складає 2\~723 грн. 92 коп. (2 позовні вимоги немайнового характеру х 994 грн. 40 коп. + 739 грн. 12 коп. 1% ціни позову = 2\~723 грн. 92 коп.). Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] при зверненні до суду було сплачено судовий збір у загальному розмірі 11\~826 грн. (а.с. 64), враховуючи, що позовні вимоги було задоволено частково, розмір судового збору, який підлягає стягненню з [PERSON] на її користь складає 9\~933 грн. 84 коп. (11\~826 грн. / 100 %*84 % = 9\~933 грн. 84 коп.) При цьому, оскільки розмір судового збору, який підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] є меншим, суд приходить до висновку про зарахування зустрічних вимог в цій частині, тому з розмір судового збору, який належить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] становить 7\~209 грн. 92 коп. (9\~933 грн. 84 коп. 2\~723 грн. 92 коп. = 7\~209 грн. 92 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial