Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-03 00:00:00

Рух справи 13.04.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, за підписом представника позивача - адвоката Бірюкової О.М. (діє на підставі ордеру), в якій позивач просить: - стягнути солідарно з відповідачів матеріальну компенсацію за одноособове володіння та користування 1/3 часткою в квартирі [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві власності в розмірі 108 000,00 грн, суму індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 7 932,00 грн, а також три проценти річних від простроченої суми, що становить 5 006,00 грн, а всього 120 938,00 грн; - стягнути з відповідачів судові витрати в сумі 21 751,90 грн, з яких 1 209,38 грн - суовий збір. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 01.07.2021 вказаний позов прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Обґрунтування позову В обґрунтування позову вказується, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Зазначається, що квартира [ADDRESS] належить позивачу та відповідачам на праві спільної часткової власності, кожному з співвласників належить 1/3 частина. При цьому, вказується, що документом, що посвідчує право власності є свідоцтво про право власності на житло від 22.02.1999, запис у реєстровій книзі № 3315. Зауважується, що квартира є двокімнатною, загальна площа квартири 43,18 кв.м., долі співвласників рівні, [PERSON] належить на праві власності 1/3 частка в квартирі, що відповідає 14,40 кв.м. загальної площі квартири. При цьому, позивач наголошує на тому, що згоди щодо користування зазначеною квартирою між співвласниками немає, домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю - не вдається. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] повністю самостійно зайняли відповідну квартиру, не впускають туди [PERSON] , використовують майно на свій розсуд. Так, вказується, що раніше [PERSON] звертався до співвласників з позовами про вселення самому та його сина, який мав в даній квартирі право на проживання. Спір в 2000 році розглядав спочатку Жовтневий районний суд міста Києва, а потім Солом`янський районний суд міста Києва. Існує рішення Жовтневого районного суду міста Києва від 02.11.2000 року за позовом [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] (номер справи невідомий, матеріали справи в архіві знищені). Також існують рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29.06.2004 та Апеляційного суду міста Києва від 10.11 2004. У вселені було відмовлено з огляду на те, що квартира є неподільним майном, в якому вже проживають повнолітні [PERSON] і [PERSON] , а вселення до квартири повнолітньої особи чоловічої статі, що не є членом сім`ї неможливо. При цьому позивач зауважує, що питання компенсації за використання частки в майні не ставилося. Зокрема, в позові вказується, що як відомо позивачу, що [PERSON] і [PERSON] не використовують майно для власних потреб, а здають його в оренду. В тому числі, здають в оренду і частку, що належить [PERSON] , без його дозволу. Орендну плату отримують і використовують самостійно. Останній відомий договір оренди від 21.12.2020 до 27.12.2021. Орендна плата становила 9 000,00 грн. Додатково вносився страховий платіж і щомісячно сплачувалися комунальні послуги. Таким чином, 9 000,00 грн, на думку позивача, це чистий прибуток співвласників, який відповідачі присвоювали собі. Зауважує, що середня ціна оренди аналогічної квартири в Солом`янському районі міста Києва становить від 9 000,00 до 15 000,00 грн. Квартира здавалася в оренду протягом останніх трьох років. Договір оренди переоформлювався щорічно, з метою уникнення державної реєстрації. Копію договору надали орендарі, які повідомили, що квартиру винаймають у [PERSON] . Позивач наголошує, що доходи від використання спільного майна (в тому числі і частки, що належить [PERSON] ) відповідачі отримують і використовують самостійно. Позивач зазначає, що його право на вільне володіння та використання часткою майна, що є у його власності порушене відповідачами. У зв`язку з зазначеним [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення матеріальної компенсації з співвласників за володіння та користування ними часткою в майні, що належить позивачу на праві спільної часткової власності. Для розрахунку матеріальної компенсації позивач завернув увагу на те, що загальна площа квартири 43,18 кв.м, долі співвласників рівні, тому [PERSON] належить на прав власності 1/3 частка в квартирі, що відповідає 14,40 кв. м.; відповідно до договору оренди [PERSON] самостійно отримує від здачі всієї квартири в оренду 9 000,00 грн, а тому третя частина від цього прибутку становить 3 000,00 грн; спільне майно здається без дозволу в оренду більше трьох років; враховуючи, що термін позовної давності за майновими позовами є три роки, розрахунок компенсації позивачем проведено за останні три роки; таким чином за три роки відповідачами незаконно привласнено 108 000,00 грн, на які позивачем нараховано 7 932,00 інфляційних та 5 006,00 грн річних, що загалом становить суму заявлену до стягнення у розмірі 120 938,00 грн. Щодо правової позиції відповідачів 13.06.2022 до суду надійшов відзив представника [PERSON] - адвоката Стрикаль О.В. (діє на підставі ордеру), в якому останній просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, та стягнути з позивача на користь відповідача 8 600,00 грн (заявлений орієнтовний розмір) судових витрат. У відзиві, зокрема, вказується, що [PERSON] ніколи не володів і не користувався 1/3 часткою в квартирі [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності. Наголошується, що [PERSON] не здавав квартири [ADDRESS] в оренду, хоч дійсно мав намір здати свою кімнату для того, щоб була можливість оплачувати комунальні послуги, проте ні [PERSON] , ні [PERSON] не надали йому згоди на укладення договору оренди та відмовились його підписувати, при цьому [PERSON] пояснила свої дії тим, що не хоче, щоб у частині її квартири проживали чужі люди. Наміри [PERSON] здати в оренду частину вище вказаної квартири втілені не були, більш того, [PERSON] передумав це робити, оскільки сам вимушений жити у даній квартирі, бо 17.02.2021 був протиправно позбавлений можливості жити у квартирі [ADDRESS] , де він фактично проживав із травня 2000 року із покійною цивільною дружиною [PERSON] . Відповідач вважає, що аргументи позивача, про те що він отримує доходи від начебто здачі в оренду квартири [ADDRESS] є безпідставними його припущеннями, оскільки він не надав належних доказів на підтвердження таких своїх доводів, як то довідку чи декларацію про доходи [PERSON] чи [PERSON] . В частині доводів позивача, що йому стало відомо, що [PERSON] і [PERSON] не використовують майно для власних потреб, а здають його в оренду, в тому числі, здають в оренду і частку, що належить [PERSON] , без його дозволу, отримують і використовують самостійно орендну плату, у відзиві вказується, що вони безпідставні, не відповідають дійсності та ґрунтуються на його припущеннях, оскільки договір оренди жилого приміщення від 21.12.2020 не був укладений, з огляду на те, що його відмовилися підписувати [PERSON] та [PERSON] , а тому жодних коштів за таким договором [PERSON] . Водночас зауважується, що примірник вказаного проекту договору оренди жилого приміщення від 21.12.2020, що не був підписаний іншими співвласниками квартири [ADDRESS] , був в одному примірнику у [PERSON] та був викрадений 17.02.2021 разом з іншими речами відповідача-1 з квартири [ADDRESS] , де він фактично проживав. Крадіжка сталася, коли він перебував в якості позивача у судовому засіданні по справі № 753/16113/20, що відбувалося о 12.00 годині цього дня в приміщенні Дарницького районного суду міста Києва по вул. Олександра Кошиця, 5-А у м. Києві. Тому відповідача вважає, що доводи [PERSON] , що Відповідачами здавалася в оренду його частка квартири [ADDRESS] , є безпідставними. Крім того, зауважується, що за проектом світлокопії договору оренди житлового приміщення від 21.12.2020 він вступає в силу 28.12.2020, а тому, не зрозуміло як за ним, начебто могла здаватися в оренду квартира [ADDRESS] більше трьох років, тому, на думку відповідача, аргументи позивача, що його дохід від використання спільної часткової власності становить 108 000,00 грн., які він мав отримувати щомісячно, є надуманими. Також, у відзиві наголошується, що жодних правочинів між [PERSON] та [PERSON] щодо розпорядження останнім своєю часткою у вище вказаній квартирі не було, позивач не надає жодних доказів, які б свідчили, що [PERSON] користується частиною позивача. Зауважується, що 1/3 частини квартири [ADDRESS] користується його [PERSON] , що підтверджується рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29.06.2004 у справі № 2-1560, яке було долучено до матеріалів справи позивачем, а також внук позивача. За таких умов, зазначається, що [PERSON] не міг користуватися 1/3 частини квартири, яка належить [PERSON] , а тому, право [PERSON] на вільне володіння та використання часткою майна, що є у його власності відповідачами не порушувалося. Щодо доводів позивача, що він не може користуватися спільним майном, разом із співвласниками так як відповідачі у справі перешкоджають йому у праві використання власної частки в майні, відповідач вказує, що вони не відповідають дійсності та непідтверджені належними доказами. Зокрема, звертається увага на те, що матеріали справи не містять належних доказів, що [PERSON] звертався до відповідних органів та щодо усунення перешкод в користуванні своєю власністю. Зазначається, що доводи позивача пов`язані із тим, що [PERSON] неодноразово вимагав від позивача здійснювати ним, або його сином оплату комунальних послуг за 1/3 частини квартири [ADDRESS] , проте у відповідь позивач, казав, що ніяких коштів на оплату комунальних послуг він давати не буде, оскільки зараз проживає в іншому місці. Тому, на думку відповідача, справжні наміри позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення матеріальної компенсації, пов`язані із його наміром уникнути відповідальності за небажання платити комунальні послуги у квартирі [ADDRESS] , оскільки [PERSON] самостійно весь час оплачував комунальні послуги у відповідній квартирі. Враховуючи наведене, у відзиві підсумовується, що жодних грошових зобов`язань у відповідача перед [PERSON] виникнути не могло, оскільки: [PERSON] ніколи не здавав квартиру [ADDRESS] в оренду, оскільки сам в ній проживає; наміри щодо укладення договору оренди у [PERSON] дійсно були, що підтверджується наявністю самого договору оренди жилого приміщення від 21.12.2020, проте цей договір так і не було укладено у зв`язку з відсутністю згоди інших співвласників; позивач не надав жодних доказів на підтвердження наявності перешкод щодо користування належній йому 1/3 частці квартири [ADDRESS] , з боку інших співвласників. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. В матеріалах справи знаходиться копія свідоцтва про право власності на житло, датоване 22.02.1999, видане органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації міста Києва, з якої вбачається, що кв. [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях (а.с. 20). Також, позивачем до матеріалів справи долучено: - копію рішення від 02.11.2000 Жовтневого райсуду міста Києва за змістом якого вирішено вселити [PERSON] в кв. [ADDRESS] (а.с. 21); - копію рішення від 29.06.2004 Солом`янського районного суду міста Києва у справі № 2-1560 за змістом якого за [PERSON] (сином [PERSON] ) визнано право проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS] ; та вирішено вселити [PERSON] в квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22-23); - копію рішення від 10.11.2004 Апеляційного суду міста Києва у справі № 22-6846, яким вказане рішення від 29.06.2004 Солом`янського районного суду міста Києва в частині задоволення заявленого [PERSON] позову скасовано і ухвалено нове рішення, яким в задоволенні вимог [PERSON] про визнання права на проживання у квартирі [ADDRESS] та вселення в це жиле приміщення відмовлено (а.с. 24). Крім того, позивачем до матеріалів справи долучено копію договору оренди житлового приміщення від 21.12.2020 (а.с. 25-26), за змістом якої [PERSON] (орендодавець) передав в оренду [PERSON] (орендарю) квартиру, розташовану у [ADDRESS] ; з орендною плати за місяць у розмірі 9 000,00 грн та строком дії договору з 28.12.2020 по 27.12.2021. Суд зазначає, що всі зазначені документи долучені позивачем у вигляді незавірених копій. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності визначається у порядку визначеному законом. За змістом ч. 3 ст. 319 ЦК України вбачається, що усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), а згідно з ст. 356 цього ж Кодексу - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною 1 статті 359 ЦК України унормовано, що плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Аналіз указаної норми свідчить про те, що будь-які надбання, доходи, одержані за рахунок усього спільного майна, повинні розподілятись між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності. При цьому, відповідно до ст. 189 цього Кодексу, продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю. Продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.ст. 80, 89 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Завдання суду під час вирішення спорів полягає у встановленні фактичних обставин справи на підставі тих доказів, які є допустимими, надані учасниками справи і можуть бути досліджені з наданням їм правової оцінки згідно із вимогами закону. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Такі тези викладено та застосовано, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 275/732/17 (провадження № 61-15117св21). Разом з тим, у справі, що є предметом розгляду, судом встановлено, що позивач не подав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які докази отримання відповідачами доходів від здачі в оренду квартири квартирі [ADDRESS] . Наявна в матеріалах копія договору оренди від 21.12.2020 таким доказом не є, оскільки не свідчить про отримання доходу за ним, в т.ч. у визначеному позивачем розмірі. Крім того, походження такої копії договору невідоме за умови, що друга сторона укладення такого договору заперечує. Таким чином, позивачем не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а тому не вбачається правових підстав для їх задоволення. З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог судовий збір, сплачений при поданні позову, покладається на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed