Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] та з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд стягнути на його користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30 травня 2022 року до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з відповідачкою вони зареєстрували шлюб 15 липня 2006 року в Київському відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 115. 12 квітня 2011 року Київським районним судом м. Полтави шлюб було розірвано. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Вказав, що дитини проживає разом з ним. Відповідачка проживає та працює у м. Києві. Син на даний час навчається у коледжі на платній основі, відвідує спортивну секцію. Всі витрати на сина несе тільки позивач. Зазначив, що відповідачка інших утриманців не має, вона працездатна, а тому вона може сплачувати аліменти на утримання їхнього спільного сина. Зауважив, що оскільки відповідачка не бажає в добровільному порядку надавати допомогу та ухиляється від виконання обов`язку з утримання їхнього сина, він вимушений звернутися до суду. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 18.08.2022 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті (а.с. 35). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 27.09.2022 заяву [PERSON] про уточнення позовних вимог від 27 вересня 2022 року повернуто (а.с. 68). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 05.10.2022 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини (а.с. 78). В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Також зазначив, що відповідачка бачиться із сином близько одного разу на рік, тільки після звернення до суду почала дзвонити сину та присилати йому гроші. Відповідачка в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, зокрема із тих підстав, що із сином вона спілкується регулярно та приймає участь у його утриманні. Також вказала, що на її утриманні знаходяться дочка та мати. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знаходиться на утриманні матері [PERSON] як і її бабуся. Мама [PERSON] не проживає з нею та бабусею близько п`яти років. Мама приїздить до них один раз на місяць, допомагає по господарству. Вказала, що із [PERSON] відносини нормальні, вони разом їздили до м. Києва до [PERSON] . Зазначила, що [PERSON] купує одяг своєму сину [PERSON] та передає йому гроші. Заперечень щодо розгляду справи у спрощеному провадженні сторони не надавали. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, показання свідка, оцінивши зібрані у справі докази, встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 15 липня 2006 року в Київському відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції у Полтавській області, було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 115. Після державної реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії від 15 липня 2006 року ( а.с. 14). Рішенням Київського районного суду Полтавської області від 12 квітня 2011 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 6). Від вказаного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції у Полтавській області 21 серпня 2020 року, актовий запис №606 (а.с.10). В ході судового розгляду встановлено, що син проживає разом з батьком [PERSON] . Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом положень статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із частиною першою\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 51 Конституції України\~та\~статтею 180 Сімейного кодексу України\~передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Із роз`яснень, які містяться в пункті 17\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд виходить із сукупності наявних в матеріалах справи доказів та враховує загальновідомі обставини про щоденну потребу дитини у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного гармонійного розвитку, а також те, що обов`язки з утримання дитини є рівними для обох батьків. Відповідно до положень частини 2\~статті 182 СК України\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 3\~статті 181 Сімейного кодексу України\~передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом частини 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Положеннями ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями статті 182 СК України, визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Вирішуючи спір по суті, суд виходить із сукупності наявних в матеріалах справи доказів та враховує загальновідомі обставини про щоденну потребу неповнолітньої дитини у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного гармонійного розвитку, а також те, що обов`язки з утримання дитини є рівними для обох батьків. Крім того, суд також враховує стан здоров`я дитини. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось відповідачкою, що їх спільний з позивачем син [PERSON] останнім часом хворів на бронхопневмонію, проходив лікування у фізіотерапевтичному відділенні, має діагноз сколіотична постава. Зазначені обставини відповідно до вимог ст. 182 СК України суд враховує при вирішенні питання щодо розміру аліментів, необхідних і достатніх для утримання неповнолітньої дитини. Водночас, відповідачка на підтвердження своїх доводів посилалася на те, що на її утриманні перебуває її мати [PERSON] та дочка [PERSON] . На підтвердження зазначених обставин відповідачкою надано копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ, 0014752, відповідно до якої [PERSON] має першу Б групу інвалідності з 14.08.2018 безстроково. При цьому,\~слід зауважити,\~що за\~змістом положень\~ч.\~2\~ст.\~78\~ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Встановлено, що [PERSON] дійсно має першу Б групу інвалідності. Водночас, матеріалами справи не доведено фактів того, що [PERSON] та [PERSON] , яка є повнолітньою, потребують матеріальної допомоги, що таку допомогу їм надає відповідачка та у якому розмірі. Жодних доказів, які б підтверджували здійснення відповідачкою витрат на утримання зазначених осіб до суду не надано. Покази свідка [PERSON] не є такими, що у достатній мірі підтверджують доводи відповідачки щодо перебування на її утриманні інших осіб, вони, в свою чергу, не підтверджені іншими належними та допустимими доказами у їх сукупності. При цьому слід зауважити, що рішення суду не може грунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачкою не доведено наявність чи відсутність інших осіб, які мають можливість та в силу закону зобов`язані надавати матеріальну допомогу [PERSON] . При цьому, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка не проживає разом матір`ю та повнолітньою дочкою. Таким чином, твердження відповідачки про перебування на її утриманні повнолітньої дочки та непрацездатної матері не підтверджено достатніми, належними та допустимими доказами. Надаючи оцінку доводам відповідачки про перерахування на банківську картку сина грошових коштів та наданим на підтвердження вказаної обставини квитанціям, суд зазначає наступне. Встановлено, що надані квитанції підтверджують перерахування грошових коштів з рахунку [PERSON] на рахунок [PERSON] , а також перерахування грошових коштів з рахунку [PERSON] на рахунок [PERSON] . Водночас, перерахування грошових коштів неповнолітньому сину саме відповідачкою надані документи не підтверджують. При цьому, суд звертає увагу, що надання неповнолітній дитині матеріальної допомоги у добровільному порядку є правом батьків та не звільняє їх від обов`язку утримувати дитину. Таким чином, суд вважає недоведеними матеріалами справи обставини, на які посилалася відповідачка як на підставу своїх заперечень. Відповідачкою не надано до суду доказів щодо наявності обставин, які б унеможливлювали надання нею матеріальної допомоги на утримання [PERSON] у розмірі визначеному позивачем. Тому суд, враховуючи наведене, а також з огляду на те, що між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів на утримання дитини, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. У зв`язку з цим суд вважає, що з відповідачки необхідно стягнути на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше встановленого законодавством мінімального гарантованого розміру аліментів для дитини відповідного віку. На переконання суду, такий розмір аліментів забезпечить потреби дитини, відповідатиме об`єктивним можливостям відповідачки та задовольнятиме правомірні очікування позивача на отримання аліментів, і з урахуванням балансу інтересів батьків та дитини буде достатнім для забезпечення її належного утримання та відповідатиме можливостям матері надавати таку допомогу. У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 430\~ЦПК України рішення в частині стягнення з відповідачки на користь позивача суми платежу (аліментів) за один місяць підлягає негайному виконанню. У відповідності до положень статті 4, пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачки в дохід держави судовий збір, від сплати якого позивач звільнений.

Outcome: approved